П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

_________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

19 червня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 420/769/19	
Головуючий в 1 інстанції: Білостоцький О.В.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді - Осіпова Ю.В.,
суддів -  Скрипченка В.О., Танасогло Т.М.,
розглянувши у порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2019 року (м. Одеса, дата складання повного тексту рішення - 08.04.2019р.) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області (правонаступник - Відділ примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса)) про визнання протиправною та скасування постанови, - 

В С Т А Н О В И В:
11.02.2019 року представник ОСОБА_1 - адвокат Лобанова А.А. звернулась до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Управління ДВС ГТУЮ в Одеській області (правонаступник - Відділ примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса)), в якому, з урахуванням уточнень, просила суд визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ в Одеській області Щеглової Є.В. ВП №56051371 від 22.12.2018 року про стягнення виконавчого збору.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскільки за виконавчим провадженням про стягнення з нього суми боргу на користь банку, фактичне стягнення коштів не відбулось, то, на думку позивача, у відповідача відсутні підстави для стягнення виконавчого збору, а отже спірна постанова підлягає скасуванню.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2019 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовлено.
Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду 1-ї інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Лобанова А.А. 23.04.2019 року подала апеляційну скаргу, в якій зазначила, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення порушено норми матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08.04.2019 року та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги. 
19.06.2019р. в судовому засідання суду апеляційної інстанції представник позивача (апелянта) повністю підтримала апеляційну скаргу, надала змістовні пояснення та мотивовано наполягала на її задоволенні.
Представник відповідача в судовому засіданні суду 2-ї інстанції категорично не визнала апеляційну скаргу, надала свої пояснення та наполягала на залишенні її без задоволення.
Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19.06.2019р. - зупинено провадження у даній справі до вирішення Великою палатою Верховного Суду справи №2540/3203/18 та набрання рішенням по ній законної сили.
Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 02.06.2020р. провадження у даній справі - поновлено у зв`язку з прийняттям Великою палатою Верховного Суду по справі №2540/3203/18 постанови від 11.03.2020р. та, у зв`язку з висловленням сторонами своїх позицій у відкритому судовому засіданні 19.06.2019р. та встановленому на всій території України «особливого режиму карантину», справу призначено до розгляду без участі сторін в порядку письмового провадження.
Згідно приписів п.п.1,2 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю та/або неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.
Заслухавши суддю-доповідача, та перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність законних підстав для її задоволення.
Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи. 
27.01.2016 року рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області у цивільній справі №509/2534/15-ц відмовлено у задоволені позову ОСОБА_1 до ПАТ «Марфін Банк», за участю третіх осіб - ОСОБА_2 , ТОВ «Олан-Транс», ТОВ «Атрекс Лайн» про визнання недійсними кредитного договору, договорів поруки, договору іпотеки та додаткових угод до них. При цьому, цим же рішенням задоволено зустрічний позов ПАТ «Марфін Банк» та стягнуто з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , в солідарному порядку; з ОСОБА_1 та ТОВ «Олан-Транс» в солідарному порядку; з ОСОБА_1 та ТОВ «Атрекс Лайн» в солідарному порядку - на користь ПАТ «Марфін Банк» заборгованість за кредитним договором №385/FO від 31.10.2007 року (з додатковими угодами до нього №1 від 11.09.2009р., №2 від 09.09.2010р., №3 від 09.11.2011р.) в сумі 399 708,51 Євро та 1 226 987,4 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ТОВ «Олан-Транс» та ТОВ «Атрекс Лайн» в рівних частках судові витрати по сплаті судового збору у сумі 165 026,55 грн., а саме, по 41 256,63 грн. з кожного.
Далі, постановою Апеляційного суду Одеської області від 30.01.2018 року (справа №509/2534/15-ц), вказане вище рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 27.01.2016р. в частині задоволення позовних вимог до ТОВ «Олан-Транс», ТОВ «Атрекс Лайн» - скасовано, а провадження в цій частині закрито. Крім того, абзаци 3,4 резолютивної частини цього рішення викладено в наступній редакції: «Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в солідарному порядку на користь ПАТ «Марфін Банк» заборгованість за кредитним договором №385/FO від 31.10.2007р. (з додатковими угодами №1 від 11.09.2009р., №2 від 09.09.2010р., №3 від 09.11.2011р.) в сумі 399 708,51 Євро та 650 095,97 грн. Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Марфін Банк» в рівних частках судові витрати по сплаті судового збору у сумі у сумі 156 372 грн., а саме по 78 186 грн. з кожного».
15.03.2018 року Овідіопольським районним судом Одеської області у справі №509/2534/15-ц було видано виконавчий лист.
23.03.2018 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ в Одеській області Щегловою Є.В. прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження (ВП №56051371) за виконавчим листом №509/2534/15-ц від 15.03.2018р. Також, в цій постанові було зазначено і про стягнення з позивача, як боржника, виконавчого збору у розмірах 39 970,85 євро та 65 009,60 грн. 
26.03.2018 року та 04.04.2018 року постановами головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ в Одеській області Щеглової Є.В. на майно ОСОБА_1 було накладено арешт.
20.12.2018 року від ПАТ «Марфін Банк» на адресу Відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ надійшла заява, в якій представник Банку, посилаючись на вимоги п.1 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження», просив повернути виконавчий документ «стягувачу» (а.с.102).
22.12.2018 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ в Одеській області Щегловою Є.В., у зв`язку з поданою Банком (стягувачем) заявою та на підставі п.1 ч.1,ч.3 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження», було прийнято постанову ВП №56051371 про повернення виконавчого документу «стягувачу» та скасування постанов від 26.03.2018р. і 04.04.2018р. про накладення арешту на майно боржника ОСОБА_1 . 
Крім того, в той же день, т.б. 22.12.2018 року, відповідачем одночасно також було винесено і постанову ВП №560511371 про стягнення з боржника ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 39 970,85 євро та 65 009,6 грн.
27.12.2018 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ в Одеській області Щегловою Є.В. прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження №57979916 з виконання постанови Відділу ПВР Управління ДВС ГТУЮ №560511371 від 22.12.2018р. щодо стягнення з боржника ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 39 970,85 євро та 65 009,6 грн.
Не погоджуючись з такими діями та постановами відповідача, позивач звернувся до суду із даним позовом.
Вирішуючи справу по суті та повністю відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості і безпідставності позовних вимог та, відповідно, з правомірності дій та спірних постанов відповідача.
Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи, наявні в них докази, не може повністю погодитися з такими висновками суду 1-ї інстанції і вважає їх необгрунтованими, з огляду на наступне.
Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.
Як слідує зі змісту вимог ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
А як визначено ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно із ч.1 ст.287  КАС України,  учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.
Відповідно до приписів ч.1 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження», рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Разом з тим, як видно з ч.2 ст.74 цього ж Закону, рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у т.ч. постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.
Спірні правовідносини, які виникли між сторонами, регламентовані Законом України «Про виконавче провадження» №1404- VIII  від 02.06.2016 року.
Так, як слідує зі змісту положень статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2016р., «виконавче провадження» як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.3 цього Закону №1404-VIII, підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Частиною 1 ст.5 даного Закону №1404 визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються  Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Згідно із ч.ч.1,2 ст.15 вказаного Закону №1404-VIII, сторонами виконавчого провадження є «стягувач» і «боржник». Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.
Права і обов`язки виконавців встановлені статтею 18 цього Закону №1404-VIIІ. Так, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Також, виконавець зобов`язаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Як передбачено п.1 ч.1 ст.26 Закону №1404-VIII, виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у ст.3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
А відповідно до вимог ч.5 ст.26 даного Закону, виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому  ст.27  цього Закону.
Як вбачається зі змісту вимог ч.ч.1,2 ст.27 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції ЗУ №2475-УІІІ від 03.07.2018р., яка набрала чинності 28.08.2018р.), «виконавчий збір» - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. При цьому, виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10% суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
Також в цій же статті 27 даного Закону визначено і виключний перелік підстав, за якими виконавчий збір не підлягає стягненню з боржника, а саме, виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом (ч.5 ст.27). 
Відповідно до ч.6 ст.27 даного Закону, у разі наступних пред`явлень державному виконавцю до виконання виконавчого документа виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання.
А у відповідності до ч.9 цієї ж статті 27, виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі п.9 ч.1 ст.39 цього Закону, т.б. у разі якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.
Також, при цьому, одночасно слід зазначити, що питання стягнення «виконавчого збору» висвітлено і в «Інструкції з організації примусового виконання рішень» (затв. наказом МЮ України №512/5 від 02.04.2012р. в редакції від 29.09.2016р. №2832/5), згідно з п.8 розділу ІІІ якої, передбачено, що стягнення виконавчого збору здійснюється у порядку, визначеному ст.27 Закону України №1404. 
Як визначено пунктом 1 ч.1 ст.37 Закону України №1404, виконавчий документ повертається «стягувачу», якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.
В подальшому, згідно із ч.3 ст.40 Закону України «Про виконавче провадження», у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених п.п.1,3,4,6 ч.1 ст.37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених п.п.1,2,4,6,9 (крім випадку, передбаченого ч.9 ст.27 цього Закону),11,14,15 ч.1 ст.39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яка, відповідно до ч.5 ст.3 Закону №1404 є виконавчим документом, і яку, в свою чергу, виконує в порядку, встановленому цим Законом.
Так, як встановлено судовою колегією з матеріалів справи та вже зазначалося вище, 23.03.2018р. головним державним виконавцем Щегловою Є.В. було прийнято постанову ВП №56051371 про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом №509/2534/15-ц від 15.03.2018р., в якій, окрім іншого, було зазначено і про стягнення з позивача, як боржника, виконавчого збору у розмірі 39 970,85 євро та 65 009,60 грн. 
В подальшому, як свідчать матеріали справи, 22.12.2018р. (т.б. через 8 місяців) цей же головний державний виконавець відділу ПВР, на підставі поданої 20.12.2018р. представником ПАТ «Марфін Банк» (т.б. стягувачем) заяви, посилаючись на приписи п.1 ч.ч.1,ч.3 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» прийняв постанову ВП №56051371 про повернення виконавчого документу «стягувачу» та скасування постанов від 26.03.2018р. і 04.04.2018р. про накладення арешту на майно боржника ОСОБА_1 . 
Крім того, як вже зазначалося вище, в той же день, т.б. 22.12.2018 року, відповідачем,  у відповідності до ч.2 ст.27 Закону №1404-VIII, також було винесено і ще одну постанову ВП №560511371 про стягнення з боржника ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 39 970,85 євро та 65 009,6 грн.
Далі, як встановлено судом апеляційної інстанції з матеріалів справи та пояснень представника позивача, «стягувачем» - ПАТ «МТБ Банк» (правонаступником ПАТ «Марфін Банк») вказаний вище виконавчий лист від 15.03.2018р. у справі №509/2534/15-ц, який було повернуто постановою головного державного виконавця відділу ПВР від 22.12.2018р.,  було повторно пред`явлено до виконання до приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечко Д.М., який, в свою чергу, своїми постановами від 04.02.2019р. відкрив виконавче провадження №58277609 та стягнув з боржника ОСОБА_1 «основну винагороду» за примусове виконання вищезазначеного в/листа у вказаній вище сумі  - 39 970,85 євро та 65 009,6 грн. (а.с.121,169).
Крім того, при цьому слід зазначити, що зі змісту наявного в матеріалах справи листа представника ПАТ «МТБ Банк» (вх.№11325 від 19.06.2019р.) видно, що станом на 19.06.2019р.  Банк (стягувач) та ОСОБА_1 (боржник) дійшли згоди щодо мирного врегулювання даного спору шляхом укладення мирової угоди на стадії виконання рішення суду, і вказане питання знаходиться в процесі погодження умов мирової угоди (а.с.169).  
Таким чином, враховуючи вказані вище обставини та приймаючи до уваги факт того, що виконавчий документ було повернуто за заявою стягувача і при цьому виконавчий збір фактично не було стягнуто, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, доходить до висновку про те, що дії державного виконавця, пов`язані із винесенням спірної постанови від 22.12.2018р. про стягнення виконавчого збору повністю відповідають вимогам ч.3 ст.40 Закону України №1404, отже є правомірними та такими, що вчинені на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Крім того, враховуючи вказаний вище висновок суду, колегія суддів не приймає до уваги і посилання представника позивача на те, що головним державним виконавцем Щегловою Є.В. вже було стягнуто з боржника (позивача) виконавчий збір при відкритті 23.03.2018р. виконавчого провадження ВП №56051371, оскільки ОСОБА_1 будь-яких доказів фактичного (реального) стягнення з нього даного виконавчого збору двічі або у подвійному розмірі (від визначеного в оскаржуваній постанові) до суду 1-ї та 2-ї інстанції не надано.
Також судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, вважає необґрунтованим та помилковим і твердження представника позивача про те, що основною умовою стягнення виконавчого збору є фактичне виконання виконавцем судового рішення, з огляду на наступне. 
Так, як загально відомо, Законом України від 03.07.2018р. №2475-VIII (який набрав чинності з 28.08.2018р.), у частині 2 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» слова «що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом» були замінені словами «що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів».
Отже, якщо попередня редакція ч.2 статті 27 вказувала на стягнення виконавчого збору виключно за умови фактичного примусового повного або часткового виконання виконавчого документа, то з 28.08.2018р. новою редакцією ч.2 ст.27 Закону №1404 фактично встановлено, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10% суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, т.б. незалежно від кінцевого результату виконавчого провадження.
Як вбачається з матеріалів справи, оскаржувана постанова головного державного виконавця Щеглової Є.В. ВП №56051371 про стягнення з позивача, як боржника, виконавчого збору фактично була винесена відповідачем 22.12.2018 року, т.б.  вже в період дії нової редакції ч.2 ст.27 Закону України №1404, а відтак, державний виконавець, приймаючи дану постанову, повинен був керуватися положеннями цього закону саме у новій редакції від 03.07.2018р. (який набрав чинності з 28.08.2018р.).
Окрім того, судова колегія, як і окружний суд також вважає за необхідне врахувати й ту обставину, що як видно з матеріалів справи, відповідачем в межах виконавчого провадження ВП №56051371 на протязі 8 місяців реально вживалися заходи з примусового виконання виконавчого листа №509/2534/15-ц від 15.03.2018р., зокрема, державним виконавцем було винесено постанови про накладення арешту на майно боржника, та здійснено виходи за місцем проживання позивача. 
Одночасно також слід зазначити й про те, що аналогічної правової позиції з цього спірного питання дотримується і Верховний Суд, зокрема, в своїх постановах від 05.02.2018р. у справі №816/823/17, від 22.02.2018р. у справі №816/823/17, від 19.04.2018р. у справі №825/739/17, від 30.05.2018р. у справі №808/3791/16, від 18.10.2018р. у справі №442/2670/17, від 15.11.2018р. у справі №820/5807/16, від 13.02.2019р.у справі №295/1399/16а, зі змісту яких вбачається, що при вирішення питання правомірності стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні ч.3 ст.40 Закону України «Про виконавче провадження» є спеціальною нормою по відношенню до ст.27 цього ж Закону, що встановлює загальні правила.
Що ж стосується посилань сторони позивача на правову позицію Верховного Суду, викладену у постановах у справі №910/1587/13 від 15.02.2018р., №925/1788/15 від 03.03.2018р., №925/1788/15 від 14.05.2018р., та постанову Великої палати Верховного Суду від 11.03.2020р. по справі №2540/3203/18, як на основну правозастосовну практику для скасування спірної постанови від 22.12.2018р., то остання, на думку судової колегії, на цей час фактично вже не є актуальною та не може бути застосована при вирішенні даної справи №420/769/19, скільки вона ґрунтувалась виключно на положеннях законодавства (т.б.  на приписах ч.2 ст.27 Закону №1404 у попередній редакції від 07.03.2018р.), яке на час прийняття оскаржуваної постанови державного виконавця від 22.12.2018р. суттєво змінилось, про що свідчить Закон України від 03.07.2018р. №2475-VIII (який набрав чинності з 28.08.2018р.), в якому ч.2 ст.27 Закону №1404 викладена в новій редакції.
Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини справи та приймаючи до уваги вказані вище зміни нормативного регулювання спірних правовідносин, судова колегія, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, вважає, що суд 1-ї інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що державним виконавцем, в даному випадку, було прийнято спірну постанову виключно саме на підставі чинного і діючого на той час законодавства, в межах наданих йому повноважень та у передбачений цим законодавством спосіб, у зв`язку з чим, адміністративний позов дійсно не підлягає задоволенню.
До того ж, ще слід зазначити й про те, що відповідно до приписів ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
А відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, що, в свою чергу, і було в даному випадку належним чином зроблено представниками відповідача.
Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж у апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права. 
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, відповідно до ст.316 КАС України, залишає цю апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст.308,310,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, - 

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2019 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 19.06.2020р. 

Головуючий у справі
суддя-доповідач:                                                             Ю.В. Осіпов 

Судді:                                                                             В.О. Скрипченко 

                                                                                                Т.М. Танасогло