ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4957/20 Справа № 178/105/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Цаберябий Б. М. Доповідач - Макаров М. О.	

Категорія 27 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого – судді Макарова М.О.         
суддів – Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.
при секретарі – Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 — ОСОБА_2 на заочне рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 24 лютого 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа приватний нотаріус Криничанського районного нотаріального округу Дніпропетровської області, про припинення кредитного договору з його фактичним виконанням та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2008 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до АТ КБ «ПриватБанк», третя особа приватний нотаріус Криничанського районного нотаріального округу Дніпропетровської області, про припинення кредитного договору з його фактичним виконанням та зобов`язання вчинити певні дії. 
Позов мотивований тим, що між ним та ПАТ КБ «Приват Банк» укладено кредитний договір № DZR0GA00000119, згідно умов якого він отримав кредит у розмірі 23350 доларів США. З метою належного виконання умов вищезазначеного кредитного договору, 18 квітня 2008 року між сторонами було укладено договір іпотеки № DZR0GA00000119. 18 квітня 2008 року до державного реєстру іпотек приватним нотаріусом Чорною О.В. було внесено реєстраційний напис № р/н 7047720, згідно якого було накладено заборону відчуження на житловий будинок, який розташований по АДРЕСА_1 .
Позивач вказує, що у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором, що сталося внаслідок зростання курсу долару США по відношенню до гривні, банк звернувся з позовною заявою до суду, згідно якої просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № DZR0GA00000119 та 25 грудня 2014 року судом ухвалене заочне рішення у справі №178/1732/14-ц, яким позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково та стягнуто заборгованість за вищезазначеним кредитним договором в сумі 171615,40 грн. та судовий збір. На виконання рішення суду ПАТ КБ «ПриватБанк» в травні 2018 року звернувся із заявою до виконавчої служби в Криничанському районі, та державним виконавцем відкрито виконавче провадження №56447214. 
На виконання виконавчого листа №178/1732/14-ц про стягнення на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості в розмірі 171615,40 грн. 22 травня 2018 року винесена відповідна постанова державного виконавця. 06 листопада 2018 року з метою виконання рішення суду та вимог виконавчого провадження № 56447214 позивачем було сплачено 189046,94 грн. на погашення заборгованості за виконавчим листом. А 20 листопада 2018 року позивач звернувся до відповідача з відповідною заявою, згідно якої просив визнати виконаними зобов`язання за кредитним договором та скасувати обтяження на нерухоме майно, яке було накладено за умов договору іпотеки. Проте, 28 листопада 2018 року від АТ КБ «ПриватБанк» було надано відповідь, згідно якої ОСОБА_1 відмовлено у виконанні вищезазначеної заяви, оскільки ним погашено заборгованість, яка існувала на час звернення з позовом до суду, а впродовж строку від дати звернення до суду до дати виконання рішення суду зобов`язання за кредитним договором у повному обсязі не виконано у повному обсязі.
Заочним рішенням Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 24 лютого 2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що з прийняттям судом рішення про стягнення боргу цивільні права та обов`язки АТ КБ «ПриватБанк» як кредитора за договором не припинились, оскільки за змістом ст.598-609 ЦК України рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов`язання. Відповідно до статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, а тому, суд приходить до висновку, що зобов`язання хоча і виконано, але з порушенням правил ст.599 ЦК України. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.
Так, судом встановлено, що 15 квітня 2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі вимог ст. 1054 ЦПК України було укладено кредитний договір № DZR0GA00000119, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримав кредит в сумі 23350 доларів США з кінцевим терміном повернення 14 квітня 2018 року включно. 
Відповідно до умов договору погашення здійснюється щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за кредитним договором, а також інші витрати згідно умов. Однак ОСОБА_1 належним чином не виконав умови кредитного договору, внаслідок чого ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості за кредитним договором.
25 грудня 2014 року Криничанським районним судом Дніпропетровської області ухвалено заочне рішення, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № DZR0GA00000119 від 15 квітня 2008 року в сумі 171615,40 грн., та 1804,46 грн. судового збору. Вказане судове рішення набрало законної сили та не оскаржувалось. Заборгованість за кредитним договором зафіксована станом на 28 серпня 2014 року. 
22 травня 2018 року державним виконавцем Криничанського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 56447214. з виконання вказаного рішення суду, а 15 листопада 2018 року цим державним виконавцем винесено постанову про закінчення зазначеного виконавчого провадження, у зв`язку зі сплатою боргу у повному обсязі.
Так, відмовляючи у задоволенні позову, районний суд обґрунтовано виходив з того, що з прийняттям судом рішення про стягнення боргу цивільні права та обов`язки АТ КБ «ПриватБанк» як кредитора за договором не припинились, оскільки за змістом ст.598-609 ЦК України рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов`язання. Відповідно до статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки, приписи статті 625 ЦК України не заперечують можливість звернення кредитора з вимогою про стягнення процентів річних від простроченої суми за невиконання грошового зобов`язання, зокрема за період після прийняття судом відповідного рішення, до його виконання, суд приходить до висновку, що зобов`язання хоча і виконано, але з порушенням правил ст.599 ЦК України. 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є право відношення в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Згідно зі статтею 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Стаття 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Цивільним кодексом України передбачено інші причини з яких зобов`язання припиняються. Так стаття 600 ЦК України передбачає припинення зобов`язання переданням відступного. Згідно зі ст. 601 ЦК зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Згідно зі ст.604 ЦК зобов`язання припиняється за домовленістю сторін. Стаття 605 ЦК України передбачає припинення зобов`язання прощенням боргу. Відповідно до ст.606 ЦК України зобов`язання припиняється поєднанням боржника та кредитора в одній особі. Згідно зі ст.607 ЦК зобов`язання припиняється неможливістю його виконання у зв`язку з обставиною за яку жодна із сторін не відповідає. Статті 608, 609 ЦК України передбачають припинення зобов`язання внаслідок смерті та ліквідації юридичної особи.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода у наданні суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Посилання апелянта на те, що Банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, звернувшись до Криничанського районного суду Дніпропетровської області із позовом про стягнення кредитної заборгованості, а отже такими діями Банк змінив умови основного зобов`язання, а тому суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позову, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вказані умови не є підставою для припинення грошового зобов`язання.
Інші наведені у апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. 
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Суд з дотриманням приписів процесуального законодавства правильно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.
Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, - 

П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  — ОСОБА_2   – залишити без задоволення.
Заочне рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 24 лютого 2020 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко