ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 758/12827/17                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Ларіонова Н.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  17 березня 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
                       головуючого - судді:                       Собківа Я.М.,    
                                             суддів:                       Земляної Г.В., Костюк Л.О.,
                 за участю секретаря:                        Рагімової Т.О.,          

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 14 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними та зобов`язання здійснити певні дії, - 

                                                    ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до Подільського районного суду міста Києва з адміністративним позовом до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про зобов`язання призначити та провести виплату пенсії за віком із застосуванням показника середньої заробітної плати працівників, зайнятих у галузях економіки України, за три роки, що передують року звернення за призначенням пенсії за віком (2014, 2015, 2016), підвищивши її розмір на 15% розміру пенсії, обчисленого відповідно до  статті 27 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з 23.08.2017, відповідно до  статті 27 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням виплачених сум.   
Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 14 грудня 2017 року адміністративний позов задоволено.  
Визнано протиправною бездіяльність Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови ОСОБА_1 в проведенні перерахунку розміру пенсії.
Зобов`язано Центральне об`єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві провести ОСОБА_1 перерахунок та виплату пенсії за віком із застосуванням показника середньої заробітної плати у галузі економіки за 2014-2016 р.р., починаючи з 01.09.2017 року.  
Не погодившись із вказаним рішенням суду, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій скаржник просить скасувати рішення Подільського районного суду міста Києва від 14 грудня 2017 року в частині відмови у задоволенні позову та прийняти в цій частині нове, яким задовольнити її позовні вимоги.  
Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції неповністю з`ясовані обставини справи, порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.  
Відповідно до ч.1  ст. 308 КАС України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, представника відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав. 
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 перебуває на обліку в Центральному об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві. З 09 жовтня 2004 року вона отримувала пенсію за вислугу років, призначену їй, як військовослужбовцю, відповідно до  Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".
23 серпня 2017 року позивач звернулася до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком із застосуванням показника середньої заробітної плати за 2014-2016 роки та підвищення розміру пенсії на 15% відповідно до положень статей  29,  40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Листом від 20.09.2017 року № 1435/С-1155 відповідач відмовив у задоволенні вказаної заяви вказуючи, що при переведенні позивача з одного виду пенсії на інший було правомірно застосовано показник середньої заробітної плати за 2007 р., оскільки пенсія за вислугу років була призначена в 2004 р.    
На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. ст.  9,  40,  45,  46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а також врахувавши правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 31.03.2015 року у справі №21-612а14, суд першої інстанції прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, у зв`язку з чим пенсія останньому повинна бути призначена та нарахована виходячи з показника заробітної плати за три календарні роки, що передують зверненню за призначенням пенсії.
З таким висновком суду першої інстанції не можна не погодитися з огляду на наступне.
Відповідно до п. «е»  ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення»  в редакції, яка була чинна на момент призначення Позивачу пенсії за вислугу років, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.
Згідно  ст. 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення»  у редакції, яка була чинною на момент звернення ОСОБА_1 із заявою про призначення пенсії за віком, за цим Законом призначаються трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років. 
Приписи ст. 6 згадано Закону визначають, що особам, які мають одночасно право на різні державні пенсії, призначається одна пенсія за їх вибором, за винятком пенсій інвалідам внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, що їх вони дістали при захисті Батьківщини або при виконанні інших обов`язків військової служби, або внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті чи з виконанням інтернаціонального обов`язку.
Як свідчать матеріали справи, однак не було враховано Відповідачем, виплата пенсії, призначеної Позивачу на підставі  Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", була припинена з 31.08.2017 року, а призначення пенсії за віком здійснювалося у відповідності до  Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»  (далі - Закон про ЗДПС).
Отже, у межах спірних правовідносин, як вірно зазначив суд першої інстанції, мало місце призначення іншої пенсії за іншим  законом, а не переведення з одного на інший вид пенсії в межах одного закону.
Положеннями до ч. 1 ст. 9 Закону про ЗДПС закріплено, що відповідно до цього  Закону  за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Приписи ч. 3  ст. 45 вказаного Закону  визначають, що переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.
При переведенні з одного виду пенсії на інший за бажанням особи може враховуватися заробітна плата (дохід) за періоди страхового стажу, зазначені в частині першій  статті 40 цього Закону, із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу), який враховувався під час призначення (попереднього перерахунку) попереднього виду пенсії.
Якщо особа після призначення пенсії по інвалідності продовжувала працювати та набула не менш як 24 місяці страхового стажу після призначення (попереднього перерахунку) пенсії незалежно від перерв у роботі, при переведенні вперше з пенсії по інвалідності на пенсію за віком застосовується середня заробітна плата (дохід), визначена частиною другою  статті 40 цього Закону  для призначення пенсії.
З урахуванням наведеного судова колегія приходить до висновку, що положеннями ч. 3 ст. 45 Закону про ЗДПС регламентовано порядок переведення з одного виду пенсії, призначеного саме за цим  Законом, на інший. Отже, показник середньої заробітної плати при переведенні на інший вид пенсії має бути незмінним, тобто таким, яким він був на час призначення пенсії, передбаченої Законом про ЗДПС, однак, як було встановлено раніше, у спірному випадку мало місце призначення іншої пенсії за іншим законом.
Аналогічний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постановах від 31.03.2015 року у справі №21-612а14, від 09.06.2015 року у справі №21-550а14, від 02.12.2015 року у справі №193/1029/14-а, від 22.12.2015 року у справі №2-а/199/138/14.
Водночас, за призначенням пенсії відповідно до Закону про ЗДПС Позивач звернулась вперше у 2017 році, у зв`язку з чим посилання Відповідача про необхідність застосування показника середньої заробітної плати (доходу), з якого були сплачені страхові внески, за 2007 рік, є безпідставним.
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції вважає, що Подільський районний суд міста Києва вірно зазначив про те, що оскільки у межах спірних правовідносин мало місце призначення іншої пенсії за іншим  законом, а не переведення з одного на інший вид пенсії в межах одного  закону, застосування відповідачем показника середньої заробітної плати (доходу), з якого були сплачені страхові внески, за 2007 рік, є протиправним.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Отже, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Положеннями  ст. 242 КАС України  рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з п. 1 ч. 1  ст. 315 КАС України  за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до  ст. 316 КАС України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.                     
Керуючись статтями 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.     
Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 14 грудня 2017 року залишити без змін.    
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

              Головуючий суддя                                                                              Собків Я.М.

  Суддя                                                                                                     Земляна Г.В.

           Суддя                                                                                                       Костюк Л.О.

Повний текст постанови виготовлено - 18 березня 2020 року.