ПОСТАНОВА
Іменем України

29 квітня 2020 року 
Київ
справа №1.380.2019.002758
адміністративне провадження №К/9901/33566/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Єресько Л.О.,
суддів: Загороднюка А.Г.,  Соколова В.М., 
розглянувши у порядку письмового провадження у касаційній інстанції адміністративну справу № 1.380.2019.002758
за позовом  ОСОБА_1 до приватного виконавця Пиця Андрія Андрійовича про визнання протиправною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 58908263.
за касаційною скаргою  ОСОБА_1 
на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 липня 2019 року, ухвалене у складі головуючого судді Клименко О.М.
та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24 жовтня 2019 року, ухвалену колегією суддів у складі: головуючого судді Большакової О.О., суддів:  Багрія В.М., Мікули О.І.,

УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
1. 31 травня 2019 року ОСОБА_1 (далі - позивачка, ОСОБА_1 ) звернулася до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до приватного виконавця Пиця Андрія Андрійовича (далі - відповідач) про визнання протиправною та скасування постанови приватного виконавця Пиця А.А. про відкриття виконавчого провадження ВП № 58908263.
1.1. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачка 26.04.2019 ознайомилася із матеріалами виконавчого провадження ВП № 58908263, відкритого за заявою стягувача ТОВ «ОТП Факторинг Україна». Вважає, що відповідачем протиправно відкрито виконавче провадження, оскільки виконавчий напис нотаріусом був вчинений 30.07.2014, у якому зазначено що, він має бути пред`явлений до примусового виконання до відділу (підрозділу) державної виконавчої служби протягом одного року з дня вчинення. На думку позивачки слід застосовувати приписи статті 91 Закону України «Про нотаріат», якою визначено, що виконавчий напис може бути пред`явлено до примусового виконання протягом одного року з моменту його вчинення, оскільки цей закон є спеціальним по відношенню до Закону України «Про виконавче провадження». Тому відкриттям виконавчого провадження за виконавчим написом нотаріуса від 30.07.2014 відповідачем були порушені права позивача, і такі дії приватного виконавця є протиправними та суперечать чинному законодавству.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
2. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 15 липня 2019 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24 жовтня 2019 року, відмовлено у задоволенні позовних вимог. 
3. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відповідно до частини першої статті 91 Закону України «Про нотаріат» виконавчий напис може бути пред`явлено до примусового виконання протягом одного року з моменту його вчинення. Аналогічний строк звернення до примусового виконання виконавчого напису був закріплений і в Законі України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 р № 606-ХІV (втратив чинність з 05.01.2017). Проте, відповідно до пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом. Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» (у чинній редакції) виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та її рух в касаційній інстанції
4. 03 грудня 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , у якій вона просила скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 липня 2019 року і постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24 жовтня 2019 року з підстав порушення судами норм матеріального та процесуального права, та ухвали нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги..
4.1. В обґрунтування касаційної скарги скаржниця зазначає, що суди попередніх інстанцій невірно протлумачили приписи частин першої, другої та четвертої статті 12 Закону № 1404 в частині поширення строків у три роки на обставини, пов`язані з перериванням строку для виконання (на відміну від попередньої редакції норми щодо строків пред`явлення виконавчих документів до виконання - статті 22 Закону № 606) та застосували закон, який не мав застосовуватись до даних правовідносин, а саме Закон України "Про виконавче провадження". Вважає, що суд мав застосувати приписи статті 91 Закону України "Про нотаріат" в частині строків пред`явлення виконавчого напису нотаріусу до примусового виконання, у зв`язку з чим дійшли помилкових висновків.
4.2. Крім того, скаржниця вказує, що строки, визначені частиною першою статті 12 Закону України № 1404-VIII, виходячи з положень частини другої цієї статті, повинні застосовуватися до строків пред`явлення виконавчого документа у зв`язку з набранням рішенням законної сили та строків розстрочки/відстрочки виконання рішення та посилань на частину п`яту статті 12 Закону України № 1404-VIII. Згідно цих норм у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня закінчення строку дії відповідної заборони. Враховуючи мораторій, встановлений законом України № 1304-VII від 03 червня 2014 року «Про мораторій та стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який втратить чинність лише 21 жовтня 2020 року у зв`язку з прийняттям Кодексу про банкрутство. Отже, виконавчі дії, на думку скаржника, не можуть бути розпочаті без врахування строку закінчення мораторія на звернення стягнення на майно.
5. Ухвалою Верховного Суду від 16 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження за цією касаційної скаргою.
6. Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного адміністративного суду Єресько Л.О. від 28 квітня 2020 року дану касаційну скаргу прийнято до провадження, закінчено підготовчі дії та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження відповідно до статті 345 КАС України.
Позиція інших учасників справи 
7. Від відповідача відзиву не надходило, що відповідно до статті 338 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає касаційному перегляду справи.
Позиція Верховного Суду
Оцінка висновків суду, рішення якого переглядається, та аргументів учасників справи 
8. Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить із такого.
9. З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають застосуванню правила статті 341 КАС України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. При цьому, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
10. Згідно частини 4 статті 328 КАС України (в редакції, чинній до 08.02.2020) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.
11. Критерії оцінки правомірності оскаржуваних рішень на момент їх ухвалення визначалися статтею 242 КАС України (в редакції, чинній до 08.02.2020), відповідно до якої рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всі аргументам учасників справи.
12. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
13. У цій справі судами встановлено, що 15 квітня 2019 року за заявою ТОВ «ОТП Факторинг Україна» приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Пиць А.А. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №58908263 з примусового виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Ірини Михайлівни від 30.07.2014 р. № 2925, якою передбачалося звернути стягнення на майно, а саме: квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 .
14. Згідно зі статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
15. За приписами статті 91 Закону України «Про нотаріат» від 02 вересня 1993 року № 3425-XII (далі - Закон України № 3425-XII) виконавчий напис може бути пред`явлено до примусового виконання протягом одного року з моменту його вчинення. Поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого напису здійснюється відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».
16. Відповідно до частини першої статті 22 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (далі - Закон України № 606-XIV), чинного на момент видачі виконавчого напису приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М. № 2925 від 30 липня 2014 року, виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: 1) посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; 2) інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом.
17. Пунктом 3 частини другої статті 22 Закону України № 606-XIV передбачалося, що строки, зазначені у частині першій цієї статті, встановлюються для інших виконавчих документів з наступного дня після набрання ними юридичної сили, якщо інше не передбачено законом.
18. За змістом частин першої, другої статті 23 Закону України № 606-XIV строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються: 1) пред`явленням виконавчого документа до виконання; 2) частковим виконанням рішення боржником; 3) наданням судом, який видав виконавчий документ, відстрочки або розстрочки виконання рішення.
19. Після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується.
20. 05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02 червня 2016 року (далі - Закон №1404-VIII), частинами першою та другою статті 12 якого закріплено, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців. Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття.
21. Згідно пункту 5 Розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1404-VIII виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.
22. Зі змісту наведеного положення Закону №1404-VIII слідує, що він застосовується тільки до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими не сплинув на час набрання чинності цим Законом. Для пункту 5 Розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» не передбачено зворотної дії в часі і можливості застосування норм Закону №1404-VIII від 02 червня 2016 року до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими сплинув на час набрання ним чинності.
23. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 16 січня 2020 року у справі №260/904/19 та від 16 квітня 2020 року у справі №420/970/19.
24. Як слідує з матеріалів справи на звороті виконавчого напису приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М. № 2925 від 30 липня 2014 року, містить три відмітки державних виконавців про повернення виконавчого документа стягувачу в період дії Закону України № 606-XIV, а саме 16 жовтня 2014 року (підстави повернення стаття 47 частина 1 пункт 9); 24 червня 2015 року (підстави повернення стаття 47 частина 1 пункт 9); 13 червня 2016 року (підстави повернення стаття 47 частина 1 пункт 9), крім цього, на звороті зазначеного виконавчого напису міститься відмітка про пред`явлення його до виконання та повернення стягувачу у червні 2017 року згідно стаття 37 частина 1 пункт 9 Закону №1404-VIII. Вказана обставина також була встановлена судами першої та апеляційної інстанцій при ухваленні оскаржуваних судових рішень.
25. Водночас, вважаючи, що положення Закону №1404-VIII стосовно встановленого трирічного строку для пред`явлення виконавчого напису нотаріуса до примусового виконання розповсюджуються на спірні правовідносини, та вказуючи, що на момент набрання чинності цим Законом строк пред`явлення виконавчого напису нотаріуса до виконання не закінчився, судами першої та апеляційної інстанції враховано обставини щодо повернення такого напису стягувачу у попередні періоди за наслідком пред`явлення стягувачем виконавчого напису нотаріуса до виконання, що, в силу положень статті 23 Закону №606-XIV є однією з підстав для переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання.
26. Отже, висновок судів першої та апеляційної інстанцій, що строк пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання на момент набрання чинності Законом №1404-VIII не закінчився, що, в свою чергу свідчить про законність дій приватного виконавця щодо винесення спірної постанови про відкриття виконавчого провадження від 15 квітня 2019 року, є правильним, та таким, що зроблено на підставі повно і всебічно досліджених матеріалів справи, із наданням належної правової оцінки доводам сторін і зібраним у справі доказам.
27. Щодо доводів касаційної скарги, що суди невірно протлумачили приписи частин першої, другої та четвертої статті 12 Закону №1404-VIII в частині поширення строків у три роки на обставини, пов`язані з перериванням строку для виконання (на відміну від попередньої редакції норми щодо строків пред`явлення виконавчих документів до виконання - статті 22 Закону № 606) та застосували закон, який не мав застосовуватися до даних правовідносин, а саме Закон України "Про виконавче провадження", колегія суддів виходить з наступного.
28. Стаття 3 Закону №1404-VIII містить визначення виконавчих документів за рішеннями, що підлягають примусовому виконанню.
29. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 3 Закону  №1404-VIII одним із виконавчих документів за рішеннями, що підлягають примусовому виконанню, є виконавчий напис нотаріуса. Це положення дістало відображення у статті 90 Закону України №3425-XII, яка передбачає, що звернення стягнення на кошти і майно боржника може здійснюватися на підставі посвідченого нотаріусом виконавчого напису згідно з нормами спеціального законодавства, тобто згідно із Законом України «Про виконавче провадження».
30. У чинному Законі №1404-VIII відсутня норма, яка б регламентувала підстави для відмови у відкритті виконавчого провадження. 
31. Натомість, частиною четвертою статті 4 Закону №1404-VIII передбачено випадки повернення виконавчого документа органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання, зокрема, якщо пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання.
32. Як вказувалося вище, і як вірно зазначили суди попередніх інстанцій, стаття 12 Закону України № 1404-VIII містить загальні положення щодо строків пред`явлення виконавчих документів до виконання та переривання строку давності пред`явлення виконавчого документа до виконання, поновлення пропущеного строку. 
33. У вказаній статті не регламентовано строк пред`явлення виконавчого напису нотаріуса до виконання, виходячи зі статті 91 Закону №3425-XII, тому виконавець має виходи із загальних положень частини першої статті 12 Закону №1404-VIII.
34. Отже, доводи заявника касаційної скарги щодо пропуску строку пред`явлення виконавчого документа до виконання ґрунтуються на помилковому тлумаченні статті 12 Закону №1404-VIII.
35. Разом з тим, скаржником в позовній заяві на наведено доводів щодо того, якими діями приватного виконавця, на думку позивача, порушено порядок здійснення примусового виконання виконавчого напису №2925, виданого 30.07.2014. 
36. Щодо доводі скаржника, що строки, визначені частиною першою статті 12 Закону №1404-VIII, виходячи з положень частини другої цієї статті повинні застосовуватися щодо строків пред`явлення виконавчого документа у зв`язку з набранням рішенням законної сили та строків розстрочки/відстрочки виконання рішення та посилань на частину п`яту статті 12 Закону № 1404-VIII згідно якої у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня закінчення строку дії відповідної заборони. Враховуючи мораторій, встановлений Законом №1304-VII від 03 червня 2014 року «Про мораторій та стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який втратить чинність лише 21 жовтня 2020 року у зв`язку з прийняттям Кодексу про банкрутство, виконавчі дії, на думку скаржника, не можуть бути розпочаті без врахування строку закінчення мораторія на звернення стягнення на майно.
37. Частиною 4 статті 12 Закону №1404-VIII визначено, що строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі, зокрема, пред`явлення виконавчого документа до виконання.
38. Статтею 37 Закону №1404-VIII наведено випадки, за яких виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, повертається стягувачу у разі. 
39. Зокрема, виконавчий документ повертається, якщо законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення (пункт 9 частини першої статті 37 Закону №1404-VIII ). 
40. Частиною п`ятою статті 37 Закону №1404-VIII визначено, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.
41. Таким чином, враховуючи, що виконавчий документ було повернуто у зв`язку з неможливістю його виконання, а тому, з урахуванням установлених фактичних обставин справи, суди дійшли правильного висновку, що згідно з приписами пункту 5 Розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1404-VIII строк для повторного пред`явлення виконавчого документа до виконання встановлюється з дня повернення такого документа (30 липня 2017 року) і становить три роки.
42. Доводи касаційної скарги не спростовують висновки судів попередніх інстанцій і зводяться до переоцінки встановлених судами обставин справи.
43. За наведених обставин Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що постанову приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження ВП № 58908263 з примусового виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Ірини Михайлівни від 30.07.2014 №2925 винесено правомірно та у відповідності до вимог Закону №1404-VIII.
44. Колегія суддів наголошує, що до повноважень Верховного Суду не входить дослідження доказів, встановлення фактичних обставин справи або їх переоцінка, тобто об`єктом перегляду касаційним судом є виключно питання застосування права.
45. Доводи та аргументи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій і свідчать про незгоду заявника із правовою оцінкою судами обставин справи, встановлених у процесі її розгляду.
46. Враховуючи наведене, Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
47. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення першої та (або) апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
48. Частиною 1 статті 350 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
49. На підставі викладеного, Верховний Суд констатує, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна юридична оцінка із правильним застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а суди першої та апеляційної інстанцій під час розгляду справи не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, відповідно підстави для скасування чи зміни оскарженого рішення суду апеляційної інстанцій відсутні.
50. Таким чином, зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Висновки щодо розподілу судових витрат
51. З огляду на результат касаційного розгляду справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 липня 2019 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24 жовтня 2019 року залишити без задоволення.
2. Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 липня 2019 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24 жовтня 2019 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................
Л.О. Єресько
А.Г. Загороднюк 
 В.М. Соколов 
Судді Верховного Суду