ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/23623/19          Суддя (судді) суду 1-ї інстанції: 
          Вовк П.В.

ПОСТАНОВА
Іменем України

13 квітня 2020 року          м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача          Сорочка Є.О.,
суддів           Коротких А.Ю., 
          Федотова І.В.,
за участю секретаря с/з           Грисюк Г.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 січня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив стягнути з відповідача невиплачені кошти при звільненні у розмірі 5 934, 51 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку у розмірі 31 883, 15 грн.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 січня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Позивач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що відповідачем не було здійснено повного розрахунку при звільненні.
Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на необґрунтованість доводів скаржника.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що наказом Генерального прокурора України від 17 жовтня 2019 року № 1127ц звільнено ОСОБА_1 з посади заступника начальника управління представництва інтересів держави в суді Департаменту підтримання обвинувачення та представництва інтересів держави в судах Генеральної прокуратури України та органів прокуратури на підставі п. 9 ч. 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 18 жовтня 2019 року. 
Відповідно до довідок ГПУ №18-860зп від 08 листопада 2019 року та №18-1304зп від 24 грудня 2019 року ОСОБА_1 було нараховано за жовтень 2019 року кошти у розмірі 238 792, 04 грн.
Як зазначає позивач, виплату коштів було здійснено після звільнення, а саме: 23 жовтня 2019 року та 31 жовтня 2019 року, що підтверджується довідкою про рух коштів по картці за рахунком, відкритим в АТ «Райффайзен Банк Аваль».
На думку позивача, оскільки його було звільнено з посади державної служби з 18 жовтня 2019 року, а остаточний розрахунок проведено 31 жовтня 2019 року має місце затримка розрахунку при звільненні на 13 днів, внаслідок чого він просить стягнути з ГПУ кошти у розмірі 31 883, 15 грн. Також, позивач вказує, що йому було нараховано та виплачено компенсацію за 125 днів невикористаної відпустки у загальному розмірі 211 235, 50 грн. Між тим, сумарний заробіток за останні 12 місяців перед звільненням за вирахуванням матеріальної допомоги складає 615 025, 75 грн. Сума компенсації за невикористану відпустку має бути у розмірі 217 170, 00 грн., виходячи з наступного обрахунку: сумарний заробіток 615 025, 75 грн. поділити на 354 днів (1 737, 36 грн.) та помножити на 125 днів невикористаної відпустки. Наведене свідчить, що відповідачем не було доплачено позивачу кошти у розмірі 5 934, 61 грн.
Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом. 
Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що премії до свята є одноразовими виплатами, які не підлягають врахуванню при обчисленні середньої заробітної плати. Також суд вказав, про відсутність з боку відповідача протиправних дій, під час здійснення розрахунку при звільненні ОСОБА_1
Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.
Відповідно до частини першої статті 83 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Згідно частини другої статті 21 Закону України "Про відпустки" порядок обчислення заробітної плати працівникам за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, відпустки у зв`язку з усиновленням дитини, відпустки для підготовки та участі в змаганнях, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи та компенсації за невикористані відпустки, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок), підпунктом "а" пункту 1 якого передбачено, що він застосовується для обчислення середньої заробітної плати у випадках надання працівникам щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або виплати їм компенсації за невикористані відпустки.
Відповідно до пунктів 2, 3 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.
При обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки; виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо.
Нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки (пункт 7 Порядку № 100).
Стверджуючи про недоплату позивачем коштів при звільненні у розмірі 5 934, 51 грн в якості компенсації за невикористані дні відпустки, позивач зазначає про необхідність врахування при розрахунку середньої заробітної плати для нарахування компенсації за невикористані відпустки виплачених йому премій до державного свята - Дня Незалежності України та до професійного свята - Дня працівників прокуратури України.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, згідно розрахункового листа за серпень 2019 року позивачу, окрім щомісячної премії за результатами роботи у вказаному місяці у сумі 17 186, 40 грн., відповідно до наказу ГПУ від 21 серпня 2019 року № 74-зц виплачено грошову премію до державного свята - Дня Незалежності України у розмірі 15 відсотків до встановленого місячного фонду оплати праці (без премії) у сумі 4 687, 20 грн. Крім того, відповідно до розрахункового листа за листопад 2018 року позивачу, окрім премії щомісячної у розмірі 11 787, 60 грн., відповідно до наказу ГПУ від 26 листопада 2018 року № 93-зц виплачено грошову премію до професійного свята - Дня працівників прокуратури України у розмірі 40 відсотків до встановленого місячного фонду оплати праці (без премії), що складає 12 128, 00 грн.
Відповідно до частини другої статті 81 Закону України "Про прокуратуру" преміювання прокурорів здійснюється в порядку, затвердженому Генеральним прокурором, за результатами оцінювання якості їх роботи за календарний рік у межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.
Згідно пункту 8 Положення про преміювання працівників органів прокуратури, Національної академії прокуратури України та членів Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, затвердженого наказом Генеральної прокуратури України від 09.08.2017 № 234 (далі - Положення № 234) з метою заохочення працівників за ініціативність у роботі, сумлінне виконання службових обов`язків та з нагоди державних, професійних свят і ювілейних дат може виплачуватися одноразова премія, розмір якої визначається Генеральним прокурором, керівниками регіональних прокуратур, ректором Національної академії прокуратури України в кожному конкретному випадку, у межах коштів, передбачених на преміювання у кошторисах, та економії фонду оплати праці.
Наведеними нормами чітко визначено, що премії з нагоди державних та професійних свят є одноразовими.
Відповідно підпункту "б" пункту 4 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).
Перелік визначених у цьому підпункті одноразових виплат не є вичерпним. 
Помилковим є розуміння позивачем виплачених йому премій до державного свята - Дня Незалежності України та до професійного свята - Дня працівників прокуратури України як таких, що носять систематичний характер, а отже мають враховуватися при розрахунку середнього заробітку.
Колегія суддів наголошує на тому, що вказані види премій не визначені у будь-яких актах, у тому числі і внутрішніх, як такі, що виплачуються періодично. Вказані премії є одноразовими та виплачуються виключно за наявності фінансування у зв`язку із виданням відповідного наказу про їх виплату. Про одноразовий характер цих премій прямо вказано у Положенні № 234, про що зазначалося вище.
Виділення в окрему групу певних видів премій, які не враховуються при обчисленні середньої заробітної плати (підпункт "г" пункту 4 Порядку № 100), жодним чином не виводить виплачені позивачу одноразові премії "до свят" з-під регулювання підпункту "г" пункту 4 Порядку № 100 як одноразових виплат.
Таким чином, здійснюючи розрахунок компенсації за невикористані відпустки, відповідач правомірно не врахував виплачені позивачу премії до державного свята - Дня Незалежності України та до професійного свята - Дня працівників прокуратури України, які є одноразовими виплатами у розумінні підпункту "б" пункту 4 Порядку № 100, а отже підстави для стягнення 5 934,51 грн відсутні.
Звертаючись до суду із позовом про стягнення переднього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, позивач зазначав, що його було звільнено 18.10.2019, а розрахунок здійснений лише 31.10.2019.
В силу вимог  статті 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Згідно з положеннями частини першої статті 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Отже, обов`язок з виплати середнього заробітку відповідно до статті 117 виникає у роботодавця у разі не проведення зі звільненим працівником розрахунку у день звільнення. Важливо відмітити, що при вирішенні питання можливості застосування статті 117 КЗпП, обов`язково має досліджуватися вина роботодавця.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, що здійснивши 18 жовтня 2019 року остаточний розрахунок належних особам, що звільнялись, виплат та складання загального списку перерахувань в банк, у тому числі і ОСОБА_1 за №п/п 19, фахівцями Департаменту планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності у перший же робочий день після вихідних (19 жовтня 2019 року - субота, 20 жовтня 2019 року - неділя) було підготовлено платіжне доручення від 21 жовтня 2019 року № 3958 на загальну суму 4 844 871, 02 грн. (172 587, 26 грн. належні до сплати позивачу), та направлено до Державної казначейської служби України, де на обслуговуванні перебуває Генеральна прокуратура України, для здійснення перерахування коштів в АТ «Райффайзен Банк Аваль», у якому ОСОБА_1 має відкритий особовий рахунок та перебуває на зарплатному картковому обслуговуванні.
Належні ОСОБА_1 при звільненні виплати у сумі 238 792, 04 грн. (після утримання податків та зборів - 172 587, 26 грн.) 22 жовтня 2019 року Державною казначейською службою України перераховано до АТ «Райффайзен Банк Аваль» та переведено на банківський картковий рахунок позивача.
Зазначене підтверджується роздруківкою з електронної Системи дистанційного обслуговування «Клієнт Казначейства - Казначейство», яке використовується Генеральною прокуратурою України в роботі, про рух документа - платіжного доручення № 3958 від 21 жовтня 2019 року, отримання його казначейством 21 жовтня 2019 о 12:55 год. та здійснення відповідним органом казначейської служби 22 жовтня 2019 року о 11:39 год. перерахування зазначеної у платіжному дорученні суми (загальної) на рахунок отримувача - АТ «Райффайзен Банк Аваль».
Щодо виплачених позивачу 31.10.2019 коштів премії, то колегія суддів зазначає, що наказ про встановлення розміру преміювання прокурорських працівників ГПУ за жовтень 2019 року, тобто за місяць, у якому позивачем було відпрацьовано певний час до дня звільнення, керівником органу виданий лише 29 жовтня 2019 року за № 90-зц, тобто вже після звільнення позивача.
Після видання Генеральним прокурором зазначеного наказу та наступного дня перерахована через Державну казначейську службу України, де на обслуговуванні перебуває відповідач, на картковий рахунок позивача, відкритий у АТ «Райффайзен Банк Аваль», у сумі 9 318, 41 грн. (під №п/п 549 згідно списку перерахувань в банк (зарплатна відомість) за жовтень 2019 року в загальній сумі платіжного доручення №4121 від 30 жовтня 2019 року на 26 946 862, 48 грн.)
Зазначене підтверджується роздруківкою з електронної Системи дистанційного обслуговування «Клієнт Казначейства - Казначейство», яка відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 20 вересня 2017 року №649-р використовується в роботі всіма державними органами та установами, у т.ч. Генеральною прокуратурою України, про рух документа - платіжного доручення №4121 від 30 жовтня 2019 року, отримання його Казначейством 30 жовтня 2019 року о 14 год 33 хв. та перерахування 31 жовтня 2019 року о 11:35 год. зазначеної у платіжному дорученні суми на рахунки отримувача - АТ «Райффайзен Банк Аваль».
Таким чином, відповідачем без безпідставних зволікань вчинялись послідовні, актині дії, направлені на проведення розрахунку з ОСОБА_1 , у зв`язку із його звільненням, що свідчить про відсутність у діях відповідача вини з затримки розрахунку при звільненні, а тому колегія суддів підтримує висновок про відсутність правових підстав для притягнення останнього до відповідальності у вигляді обов`язку сплатити середній заробіток відповідно до статті 117 КЗпП.
Колегія суддів не заперечує доводи позивача та мотиви судів, на рішення яких він посилається, про те, що звільнений працівник, розрахунки з яким не проведені у встановлені строки, має право на отримання від роботодавця компенсації у вигляді середньої заробітної плати за час затримки розрахунку. Водночас, суд наголошує, що таке право звільненого працівника та відповідний обов`язок роботодавця не є абсолютним та залежить від вини останнього, про що прямо вказано у статті 117 КЗпП. У даному випадку судом вини відповідача встановлено не було, що і стало підставою для відмови у задоволенні позову у цій частині.
Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про відмову у задоволенні позову.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. 
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Керуючись статтями 34, 243, 311, 316, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 січня 2020 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної  скарги безпосередньо до Верховного Суду. В інших випадках постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Суддя-доповідач          Є.О. Сорочко

Суддя          А.Ю. Коротких

Суддя          І.В. Федотов