ПОСТАНОВА
Іменем України

19 березня 2020 року 
Київ
справа №807/2349/15
адміністративне провадження №К/9901/8810/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Шишова О.О.,
суддів: Дашутіна І.В., Яковенка М.М.,
розглянув у порядку письмового провадження в касаційній інстанції справу №807/2349/15
за позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області про скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, провадження в якій відкрито
за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 24 червня 2016 року (прийняте у складі головуючого судді- Скраль Т.В.) та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 15 листопада 2016 року (прийняту у складі колегії суддів: головуючого Довгополова О.М., суддів: Гудима Л.Я., Святецького В.В.), 
у с т а н о в и в :
І. Суть спору:
1. У листопаді 2015 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом (з урахуванням доповнень) до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області (далі -  відповідач) у якому просив суд:
1.1. - скасувати наказ УМВС України в Закарпатській області від 03.08.2015 року за № 1010;
1.2. - скасувати наказ УМВС України в Закарпатській області від 13.08.2015 року за № 161; 
1.3. - поновити позивача на посаді міліціонера відділення № 1 взводу конвойної служби міліції УМВС України в Закарпатській області з 13.08.2015 року; 
1.4. - стягнути з УМВС України в Закарпатській області на користь позивача грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 13.08.2015 року.
2. Обґрунтовуючи вимоги позивач зазначив, що з 24 листопада 2005 року позивач проходив службу в органах внутрішніх справ в УМВС України в Закарпатській області. 13 серпня 2015 року, наказом начальника УМВС України в Закарпатській області за № 161 було звільнено позивача з органів внутрішніх справ з посади міліціонера відділення № 1 взводу конвойної служби міліції УМВС України в Закарпатській області за пунктом "є" статті 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справи України (за порушення дисципліни). Підставою для звільнення став наказ УМВС України в Закарпатській області від 03.08.2015 року за № 1010, згідно якого причиною звільнення стало недобросовісне відношення позивача до виконання службових обов`язків, грубе порушення трудової та службової дисципліни, що виразилось у безпідставному невиході на службу 06.06.2015 року, 08.06.2015 року, в період з 19.06.2015 року по 02.07.2015 року, 08.07.2015 року по 09.07.2015 року, 14.07.2015 року, з 16.07.2015 року по 17.07.2015 року та невиконання прямих наказів керівництва, а також проявлену нещирість під час проведення службового розслідування. З даними наказами позивач не погоджується, стверджує, що у спірний період перебував на амбулаторному лікуванні, а в час коли не перебував на лікуванні, жодних повідомлень від керівництва щодо прибуття для посилення охорони та подальшого несення служби (вказівок, телефонних дзвінків) позивачеві не надходило. Крім того відповідачем порушено приписи Кодексу законів про працю України, а саме: не видано позивачеві трудову книжку, та не надіслано відповідного повідомлення про необхідність її отримання. Уважає, оскаржувані накази протиправними та такими, що підлягають скасуванню, як результат - просить поновлення його на посаді. 
ІІ. Рішення судів першої й апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
3. Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 24 червня 2016 року залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 15 листопада 2016 року у задоволені позовних вимог було відмовлено.
4. Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відповідач довів факт грубого порушення ОСОБА_1 трудової та службової дисципліни, що виразилось у безпідставному невиході на службу 08.06.2015 року, в період з 19.06.2015 року до 02.07.2015 року, 08-09.07.2015 року, 14.07.2015 року, 16-17.07.2015 року, в зв`язку з чим його було правомірно звільнено із служби за п. «є» ст. 63 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України (за порушення дисципліни).
IІІ. Провадження в суді касаційної інстанції 
5. У касаційній скарзі позивач, посилаючись на те, що оскаржувані рішення суду першої та апеляційної інстанції було винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, просив касаційну скаргу задовольнити та ухвалити нове судове рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги.
6. Обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги позивач зазначає, що в періоди з 19.06.2015 року до 30.06.2015 року він був відсутній на роботі в зв`язку з перебуванням на амбулаторному лікуванні, на підтвердження чого надав відповідну довідку Ужгородського міського центру первинної медико-санітарної допомоги, яку суд безпідставно не взяв до уваги. Висновок суду першої та апеляційної інстанції про те, що дана довідка не є належним доказом його тимчасової непрацездатності, на думку позивача, є помилковим, оскільки для співробітників органів внутрішніх справ замість листка непрацездатності видається довідка про тимчасову непрацездатність особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, форма якої затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 10.06.2009 року № 256. 
6.1. Також, позивач вважає безпідставним висновок суду першої та апеляційної інстанції про його відсутність на робочому місці 01-02.07.2015, 08-09.07.2015, 14.07.2015 та 16-17.07.2015 року, оскільки його не було ознайомлено з будь-якими наказами чи графіками щодо залучення у ці дні до несення служби з охорони громадського порядку. Також за червень-серпень 2015 року йому було в повному обсязі виплачено грошове забезпечення з преміями за виконання обов`язків конвоїра, тобто за основну роботу. А інші обов`язки, зокрема, щодо несення патрульної служби з охорони громадського порядку в м. Ужгороді, на нього не були покладені і, крім того, згідно з наказом Міністерства внутрішніх справ України від 30.09.2008 року № 505 органи конвойної служби до таких заходів не залучаються. 6.2. Позивач стверджує, що всупереч вимогам Інструкції про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ України його не було повідомлено про призначення службового розслідування щодо нього та з висновком розслідування, що позбавило його можливості належним чином захищати свої права. За таких обставин позивач вважає оскаржувані накази протиправними, оскільки порушень службової дисципліни він не вчиняв. 
6.3. Крім того, відповідач всупереч вимогам Кодексу законів про працю України не видав йому трудову книжку і не надсилав повідомлення про необхідність її отримання. 
6.4. ОСОБА_1 зазначає, що суд першої та апеляційної інстанції безпідставно не врахував, що він є опікуном своєї недієздатної тітки ОСОБА_2 , а незаконне звільнення призвело до значного погіршення матеріального забезпечення і матеріально-побутових умов його та підопічної.

7. Відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 від відповідача на адресу Верховного Суду не надходив.
ІV. Установлені судами фактичні обставини справи
8. ОСОБА_1 , проходив службу в органах внутрішніх справ в УМВС України в Закарпатській області. На займаній посаді з жовтня 2007 року.
9. 25 травня 2015 року за Наказом № 106\Шр, з метою вжиття додаткових заходів в м. Ужгороді щодо забезпечення на високому рівні охорони громадського порядку, недопущення проявів тероризму на території держави та Закарпатської області доручено начальникам галузевих служб апарату Управління та начальникові Ужгородського МВ УМВС починаючи з 25 травня по 25 червня 2015 року включно, забезпечити щоденне виділення підпорядкованого особового складу для несення ними служби по охороні громадського порядку залучивши на патрулювання галузеві служби апарату Управління та Ужгородського МВ УМВС. За пунктом 1.2. необхідно забезпечити щоденну явку у вказаний період 2015 року особового складу на інструктаж о 17.30 год. в клуб Ужгородського МВ УМВС для несення служби з охорони громадського порядку в м. Ужгороді відповідно до графіку, (а.с.198).
10. 08.06.2015 року до УГБ УМВС надійшов рапорт командира взводу конвойної служби міліції УМВС ОСОБА_3 щодо невиходу 06.06.2015 року на службу міліціонера відділення № 1 взводу конвойної служби міліції УМВС ОСОБА_1 для охорони громадського порядку в м. Ужгороді (а.с.102).
11. Відповідно до Наказу УМВС України в Закарпатській області за № 770 від 11.06.2015 року було призначено службове розслідування по факту неприбуття на інструктаж ОСОБА_1 (а.с.96).
12. Згідно письмових пояснень командира відділення ВКСМ УМВС України в Закарпатській області старшого сержанта міліції ОСОБА_4 від 03.07.2015 року, останній повідомив, що перед заступленням на службу 06.06.2015 року на охорону громадського порядку в м. Ужгород, ОСОБА_1 його не повідомляв, що не в змозі виконувати поставлені завдання по охороні громадського порядку в м. Ужгороді, (а.с.99).
13. У відповідності до письмових пояснень командира взводу конвойної служби міліції УМВС України в Закарпатській області старшого лейтенанта міліції ОСОБА_3 від 09.06.2015 року, останній повідомив що 02.06.2015 року був складений відповідний графік відпрацювання в м. Ужгород згідно доручення за № 106 від 25.05.2015 року, відповідно до якого ОСОБА_1 повинен був прибути до клубу Ужгородського МВ УМВС на 17.30 годину 06.06.2015 року на інструктаж, для подальшого несення служби, про що йому було доведено завчасно (а.с.97, 98). Після чого ОСОБА_3 негайно зателефонував ОСОБА_1 , однак останній телефон не підняв, про що ним було складено відповідний рапорт.
14. 03 липня 2015 року, згідно наданих письмових пояснень ОСОБА_1 пояснив, що повідомляв 06 червня 2015 року перед несенням служби по охороні громадського порядку в м. Ужгороді, але в який час і кого саме не пам`ятає, можливо, командира ВКСМ УГБ ОСОБА_4 , ( а.с.100)
15. За результатами службового розслідування 24.07.2015 року складено Висновок службового розслідування за рапортом командира взводу конвойної служби міліції УМВС України в Закарпатській області ОСОБА_3 (а.с.92-95). Службовим розслідуванням встановлено, що відповідно до затвердженого графіку, залучення працівників УГБ, СРСМ "Грифон", СПУОПАА, ВКСМ УМВС, СВМ УМВС до несення служби по охороні громадського порядку в м. Ужгороді та відповідно до вимог доручення УМВС від 25.05.2015 року за № 106/Шр, з 02 по 10 червня 2015 року, міліціонер відділення № 1 ВКСМ УМВС сержант міліції ОСОБА_1 06.06.2015 року повинен був прибути на інструктаж до клубу Ужгородського МВ УМВС на 17:30 годину для несення служби по охороні громадського порядку в м. Ужгороді, однак на вказаний час та дату не прибув. Причини невиходу на службу ОСОБА_1 , керівництву ВКСМ УМВС були невідомі.
16. 03 серпня 2015 року Наказом № 1010, міліціонера відділення №1 взводу конвойної служби міліції УМВС України в Закарпатській області сержанта міліції ОСОБА_1 за недобросовісне відношення до виконання своїх службових обов`язків, грубе порушення трудової та службової дисципліни, ст.ст.7 Закону України "Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України", що виразилось у безпідставному невиході на службу 06.06.2015 року, 08.06.2015 року, в період з 19.06.2015 року по 02.07.2015 року, та з 08.07.2015 року по 09.07.2015 року, 14.07.2015 року, з 16.07.2015 року по 17.07.2015 року, та не виконання прямих наказів керівництва, а також проявлену нещирість під час проведення службового розслідування відповідно до вимог п.8 ст.12 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, звільнено із органів внутрішніх справ за пунктом "є" ст.64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України (за порушення дисципліни).
17. 13 cерпня 2015 року, Наказом № 161 о\с звільнено ОСОБА_1 , міліціонера відділення № 1 взводу конвойної служби міліції УМВС України в Закарпатській області з 13 серпня 2015 року за п.63 «є» (за порушення дисципліни). Підставою є п.1 наказу УМВС України в Закарпатській області від 03.08.2015 року № 1010.
18. Не погоджуючись з наказом ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів.
V. Релевантні джерела права й акти їх застосування  (в редакції, яка діяла на час вирішення справи в суді першої та апеляційної інстанції)
19. Статтею 327 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - КАС України), обумовлено, що судом касаційної інстанції в адміністративних справах є Верховний Суд.
20. За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
21. Відповідно до підпункту четвертого пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
22. Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
23. Відповідно до статті 18 Закону України "Про міліцію" порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затвердженим Кабінетом міністрів України.
24. Згідно вимог пп. "є" п. 63 Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 29.07.1991 року за №114, особи рядового і молодшого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за порушення дисципліни.
25. У відповідності до вимог статті 1 Закону України "Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх грав України" від 22.06.2006 року за №3460-IV, службова дисципліна - це дотримання особами рядового і начальницького складу Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, підпорядкованих йому органів і підрозділів та Присяги працівників органів внутрішніх справ України.
26. Згідно статті 2 цього Закону, дисциплінарний проступок - невиконання чи неналежне виконання особою рядового або начальницького складу службової дисципліни.
27. Статтею 12 Дисциплінарного статуту начальнику УМВС надано право застосовувати до працівників міліції як вид дисциплінарного стягнення звільнення з посади.
28. Відповідно до статті 7 Дисциплінарного статуту службова дисципліна базується на високій свідомості та зобов`язує кожну особу рядового і начальницького складу дотримуватися законодавства, неухильно виконувати вимоги Присяги працівника органів внутрішніх справ України, статутів і наказів начальника, дотримуватися норм професійної та службової етики, з гідністю й честю поводитися в позаслужбовий час, бути прикладом у дотриманні громадського порядку, припиняти протиправні дії осіб, які їх учиняють.
29. Види дисциплінарних стягнень визначені статтею 12 Дисциплінарного статуту, статтею 14 цього ж Закону визначений порядок їх накладення.
30. Стаття 14 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України передбачає порядок накладення дисциплінарних стягнень, відповідно до якого з метою з`ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, учиненого особою рядового або начальницького складу, начальник призначає службове розслідування, яке має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення начальником. У разі необхідності цей термін може бути продовжено начальником, який призначив службове розслідування, або старшим прямим начальником, але не більш як на один місяць.
31. Згідно вимог абзацу 2 статті 16 Дисциплінарного статуту, у разі проведення за фактом учинення проступку службового, розслідування, провадження у кримінальній справі або справі про адміністративне правопорушення осіб рядового і начальницького складу дисциплінарне стягнення може бути накладено не пізніше одного місяця з дня закінчення службового розслідування, провадження у кримінальній справі чи праві про адміністративне правопорушення, не враховуючи періоду тимчасової непрацездатності або перебування у відпустці.
VI. Позиція Верховного Суду
Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить із такого.
32. Суди першої та апеляційної інстанції дійшли висновку, що відповідач належними, допустимими і достатніми доказами довів факти відсутності міліціонера відділення № 1 Взводу конвойної служби міліції Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області сержанта міліції ОСОБА_1 на місці несення служби 06.06.2015 року, 08.06.2015 року, в період з 19.06.2015 року до 02.07.2015 року, 08-09.07.2015 року, 14.07.2015 року та 16-17.07.2015 року, що є грубим та систематичним порушенням службової дисципліни, а позивач таких висновків відповідача не спростував.
33. Колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного суду погоджується з викладеними висновками суду першої та апеляційної інстанції виходячи з наступного.
34. Так, відповідно до затвердженого графіку, залучення працівників УГБ, СРСМ «Грифон», СПУОПАА, ВКСМ УМВС, СВМ УМВС до несення служби по охороні громадського порядку в м. Ужгороді та відповідно до вимог доручення УМВС від 25.05.2015 року № 106/Шр, з 02 до 10 червня 2015 року, міліціонер відділення № 1 ВКСМ УМВС сержант міліції ОСОБА_1 06.06.2015 року повинен був прибути на інструктаж до клубу Ужгородського міського відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області на 17:30 год. для несення служби по охороні громадського порядку в м. Ужгороді.
35. Однак на вказаний час та дату ОСОБА_1 не прибув. Причини невиходу на службу ОСОБА_1 керівництву ВКСМ Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області були невідомі.
36. Крім того, відсутність ОСОБА_1 на робочому місці 08.06.2015 року підтверджується наявними в матеріалах справи рапортом командира Взводу конвойної служби міліції Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області ОСОБА_3 та актом про відсутність працівників на робочому місці. Позивач будь-яких доказів наявності поважних причин, які б об`єктивно перешкоджали йому прибути на службу в цей день, суду першої та апеляційної інстанції не надано.
37. Верховний Суд критично відноситься до посилань ОСОБА_1 , що про залучення до несення служби у вказані терміни його не повідомляли і з графіком несення служби по охороні громадського порядку в м.Ужгороді не був ознайомлений. 38. Так, суди першої та апеляційної інстанції встановили, що під час проведення службового розслідування він особисто вказав, що повідомляв керівника про неможливість вийти на службу в цей день, що свідчить про його обізнаність з необхідністю прибуття на інструктаж і подальше несення служби 06.06.2015 року та підтверджується його підписом на поясненні.
39. Колегія суддів також зазначає, що доказів ознайомлення ОСОБА_1 з графіком несення служби, не надано, проте з урахуванням фату обізнаності про необхідність прибуття на службу, неповідомлення позивача про необхідність несення служби свідчить про порушення порядку ознайомлення співробітників з графіком чергування.
40. Щодо поважності обставин відсутності ОСОБА_1 на службі в період з 19.06.2015 року до 02.07.2015 року колегія суддів зазначає наступне.
41.  ОСОБА_1 зазначає, що 19.06.2015 року через погане самопочуття (високий тиск) він відпросився в командира та звернувся до лікаря, тому в період 19-30.06.2015 року перебував на лікарняному, на підтвердження чого надав суду довідку Ужгородського міського центру первинної медико-санітарної допомоги № 21 за підписом лікуючого лікаря ОСОБА_6 , в якій зазначено, що ОСОБА_1 з 19 до 30 червня 2015 року перебував на амбулаторному лікуванні, а підставою видачі довідки вказано амбулаторну карту 15/1309.
42. Проте, колегія суддів погоджується з висновками суду першої та апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 не надав жодних доказів того, що позивач у будь-який спосіб повідомляв своє керівництво про перебування на лікуванні у вказаний період та неможливість в зв`язку з цим прибути на роботу.
43. Також, колегія суддів звертає увагу позивача на те, що довідка, яка була надана позивачем не містить суттєвих реквізитів, необхідних для медичного документа, який надає особі звільнення від роботи, а саме: безпосередньо не зазначено про звільнення від роботи та період і дату приступлення до роботи; не вказано місце роботи хворого; не зазначено достатніх паспортних даних позивача; не уточнено первинний і заключний діагнози та причин непрацездатності.
44. Крім того, як було встановлено судами першої та апеляційної інстанції, «Положенням про центр первинної медичної (медико-санітарної) допомоги та положень про його підрозділи», затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.11.2011 року № 755, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 20.12.2011 року за № 1484/20222 (який був чинним на час виникнення спірних правовідносин), було визначено, що такий центр створюється з метою забезпечення потреб населення лише у первинній медичній (медико-санітарній) допомозі і не було передбачено надання цими центрами спеціалізованої медичної допомоги та звільнення від роботи.
45. Отже, враховуючи наведене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої  та апеляційної інстанції про те, що ОСОБА_1 був відсутній на роботі 19.06.2016 року по 30.06.2016 року без поважних причин і не повідомив керівництво про будь-які причини своєї відсутності, що є порушенням службової та трудової дисципліни.
46. Крім того, факт відсутності позивача на робочому місці в цей період підтверджується графіком виходу на службу особового складу Взводу конвойної служби міліції Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області за червень 2015 року, рапортами командира взводу ОСОБА_3 та актами про відсутність працівників на робочому місці.
47. Також, необхідно зазначити, що ОСОБА_1 не спростував доводів відповідача про наявність поважних причин його відсутності на робочому місці у робочі дні 01, 02, 08, 09, 14, 16 та 17 липня 2015 року, а факт його відсутності в ці дні підтверджується рапортами командира взводу ОСОБА_7 та графіком виходу на службу особового складу Взводу конвойної служби міліції Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області за липень 2015 року, актами про відсутність працівників на робочому місці, а також висновком службового розслідування.
48. Матеріалами справи також підтверджено, що для встановлення можливої причини ігнорування наказів безпосереднього керівника та невиходу тривалий час на службу міліціонера ОСОБА_1 , Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області направляло відповідні запити до лікувальних закладів м.Ужгорода та Ужгородського району, а саме до Закарпатського обласного клінічного кардіологічного диспансеру, Ужгородської міської поліклініки № 1, Ужгородської міської поліклініки № 2, Ужгородської центральної міської клінічної лікарні, Ужгородської районної лікарні м. Чоп, Відділкової клінічної лікарні Львівської залізниці на станції Ужгород, ОТМО «Фтізіатрія», Закарпатської обласної клінічної лікарні імені Андрія Новака, Обласного шкірно-венерологічного диспансеру, Обласного клінічного центру нейрохірургії та неврології.
49. На підставі отриманих відповідей з лікувальних закладів охорони здоров`я міста Ужгорода та Ужгородського району встановлено, що громадянин ОСОБА_1 до зазначених закладів охорони здоров`я в період з 06.06.2015 року до 10.07.2015 року за наданням медичної допомоги не звертався, окрім Лікарні з поліклінікою СМЗ Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області в період з 09.06.2015 року до 18.06.2015 року.
50. Отже, колегія суддів зазначає, що висновками службового розслідування підтверджено відсутність без поважних причин на службі позивача ОСОБА_1 08.06.2015 року, в період з 19.06.2015 року до 02.07.2015 року, 08-09.07.2015 року, 14.07.2015 року та 16.-17.07.2015 року, що підтверджено належними та допустимими вищезазначеними доказами.
51. Стосовно посилань ОСОБА_1 , що суд першої та апеляційної інстанції безпідставно не врахував, що він є опікуном своєї недієздатної тітки ОСОБА_2 , а незаконне звільнення призвело до значного погіршення матеріального забезпечення і матеріально-побутових умов його та підопічної, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки зазначені посилання не відносяться до поважних  причин відсутності на службі ОСОБА_1 08.06.2015 року, в період з 19.06.2015 року до 02.07.2015 року, 08-09.07.2015 року, 14.07.2015 року та 16.-17.07.2015 року
52. Також, колегія суддів критично відноситься до доводів позивача щодо невидачі відповідачем його трудової книжки, оскільки трудова книжка видається працівнику після винесення наказу про його звільнення і факт її видачі чи невидачі (несвоєчасної видачі) жодним чином не впливає на законність самого наказу. Крім того, зазначені обставини не були предметом позовних вимог.
53. Крім того, зазначені твердження спростовані тим, то що за супровідним листом від 13 серпня 2016 року, ОСОБА_1 повідомляється, що у зв`язку із звільненням просять з`явитися до відділу комплектування та проходження служби управління кадрового забезпечення УМВС України в Закарпатській області для отримання трудової книжки та військового квитка, а також для здачі службового посвідчення ( а.с.41). Лист рекомендований № 8800015806929 направлений позивачу 17.08.2015 року ( а.с.46). Згідно листа від 10 грудня 2015 року № 07-17/11-26 Закарпатська дирекція УДППЗ "Укрпошта" інформує, що рекомендований лист № 8800015806929 вручений особисто адресату 20 серпня 2015 року, (а.с.207).
54. Підсумовуючи викладене, Управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області при звільненні позивача зі служби було встановлено достатньо підстав для звільнення позивача із займаної посади за п. «є» ст. 63 Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ України, в зв`язку з чим оскаржувані накази відповідача від 03.08.2015 року № 1010 та від 13.08.2015 року № 161 є правомірними і обґрунтованими.
55. Таким чином касаційний суд вважає, що наказ про звільнення ОСОБА_1 прийнято відповідно до вимог законодавства, а тому рішення суду першої та апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог є законним та обґрунтованим.
56. Ураховуючи приписи пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 460-IX, а також те, що касаційні скарги на судові рішення в цій справі були подані до набрання чинності цим Законом і розгляд їх не закінчено до набрання чинності цим Законом, Верховний Суд розглядає їх у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Отже, застосуванню підлягають положення КАС України (у редакції, чинній до 08 лютого 2020 року).
57. Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
58. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
59. Доводи, якими позивач обґрунтовує касаційну скаргу, не спростовують обставин справи та висновків суду першої та  апеляційної інстанції в цій справі. Окрім того, наведені у скарзі обставини, які на думку позивача, свідчать про помилковість висновків судів першої та апеляційної інстанцій, по суті вимагають правової оцінки доказів у справі, що виходить за межі касаційного перегляду і повноважень суду касаційної інстанції, визначених статтями 340, 349 КАС України.
60. Оцінюючи доводи касаційної скарги, Верховний Суд виходить з того, що судами попередніх інстанцій було надано належну правову оцінку доводам, наведеним сторонами під час судового розгляду справи. Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки встановлених судом апеляційної інстанції фактів.
61. Відповідно до статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
62. Статтею 350 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
63. З огляду на викладене, висновки суду першої та апеляційної інстанції є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для  скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення відсутні.
VII. Судові витрати
64. З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.
65. Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд
п о с т а н о в и в :
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2. Постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 24 червня 2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 15 листопада 2016 року у цій справі залишити без змін.
3. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття і оскарженню не підлягає. 

Головуючий                                                                                          О.О. Шишов 

Судді                                                                                                    І.В. Дашутін

                                                                                                    М.М. Яковенко