ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 березня 2020 р. м. Харків 	Справа № 480/4794/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Гуцала М.І.,
Суддів: Донець Л.О. ,  Бенедик А.П. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 17.12.2019, головуючий суддя І інстанції: С.В. Воловик (повний текст складено 17.12.20) по справі № 480/4794/19
за позовом             ОСОБА_1  
до            Головного управління Держгеокадастру у Сумській області                    
про визнання протиправним та скасування наказу "Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою" від 25.10.2019  №18-14413/16-19-СГ,зобов`язання надати дозвіл,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до суду з позовом  до Головного управління Держгеокадастру в Сумській області (далі - відповідач, ГУ Держгеокадастру в Сумській обл.), в якому просила:
- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Сумській області № 18-14413/16-19СГвід 18.10.2019 «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою» яким відмовлено у наданні ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність загальною (орієнтовною) площею 2 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення, яка розташована на території Миколаївської сільської ради Буринського району Сумської області за межами населеного пункту.
- зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Сумській області надати ОСОБА_1 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність загальною (орієнтовною) площею 2 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення, яка розташована на території Миколаївської сільської ради Буринського району Сумської області за межами населеного пункту.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 17.12.2019 відмовлено у задоволенні позову.
Не погодившись з таким рішенням, позивач звернулась до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Просить скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 17.12.2019 та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом не досліджувався доказ того, що плата за землю ОСОБА_2 сплачується саме за ту земельну ділянку, на якій розташовується бажана до відведення позивачу земельна ділянка. Згідно даних Акту про право постійного користування землею Серії СМ № 000041 виданого 16.03.1994, на якому зображений План зовнішніх меж землекористування, чітко видно, що земельна ділянка, яка перебуває у користуванні ОСОБА_2 ніяким чином не знаходиться у місці перебування земельної ділянки, на якій розташовується ділянка, бажана до відведення ОСОБА_1 . Більш того, відповідно даних Кадастрової карти України, яка розміщена на офіційному веб-сайті Головного управління Держгеокадастру у Сумській області, бажана до відведення ОСОБА_1 земельна ділянка перебуває у масиві земельної ділянки № 5920985000:03:001:0491 загальною площею 19,25 га. з цільовим призначенням 16.00 «Землі запасу (земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянам чи юридичним особам)» (витяг з Публічної Кадастрової карти України додається). Також зазначає, що відповідно до ст. ст. 22, 23 Земельного кодексу України (в редакції Закону від 13.03.1992) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України.
Головне управління Держгеокадастру у Сумській області подало до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить суд апеляційної інстанції, апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Згідно положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, ухвали Другого апеляційного адміністративного суду від 17.02.2020 про призначення справи до розгляду, справа була розглянута колегією суддів в порядку письмового провадження. З врахуванням вимог ч. 5 ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України, датою ухвалення судового рішення є дата складання його повного тексту. Повний текст постанови суд апеляційної інстанції складає з дотриманням строків, визначених ч. 4 ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України.
Колегія суддів, заслухавши доповідь обставин справи, перевіривши рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги,  дослідивши матеріали справи, вважає, що  вимоги  апеляційної скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
В ході судового розгляду встановлено, що ОСОБА_1 , 13.09.2019 звернувся до ГУ Держгеокадастру у Сумській області з заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2га, яка розташована за межами населеного пункту на території Миколаївської сільської ради Буринського району Сумської області (а.с.11). До заяви  було додано графічні матеріали, на яких зазначене бажане розташування та розмір земельної ділянки, копія паспорту та РНОКПП. 
Наказом від 25 жовтня 2019 року №18-14413/16-19-СГ (а.с.15) відповідач відмовив позивачу, посилаючись на те, що бажана для відведення земельна ділянка рішенням виконавчого комітету Миколаївської сільської Ради народних депутатів Буринського району №36 від 31.10.1995 передана у користування іншому громадянину.
Позивач не погодившись з таким рішенням відповідача, звернулася до суду з позовом.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що земельна ділянка, вказана у заяві про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, фактично знаходиться у користуванні іншої особи, що в розумінні вимог статті 118 Земельного кодексу України є підставою для відмови у наданні такого дозволу.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частина 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що у справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;
2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;
3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);
4) безсторонньо (неупереджено);
5) добросовісно;
6) розсудливо;
7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;
8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);
9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;
10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч. 2 ст. 14 Конституції право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Відповідно до ч. 3 ст. 22 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам, зокрема, для ведення особистого селянського господарства.
На підставі ст.ст. 81, 116 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.
Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.
Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.
Громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства у розмірі не більше 2,0 гектара (п. "б" ч. 1 ст. 121 ЗК України).
Особливості безоплатної передачі земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність врегульовані статтею 118 Земельного кодексу України.
Так, частиною 6 статті 118 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни, які зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).
Згідно з ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.
Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
З системного аналізу вказаних норм слідує, що рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою є стадією процесу отримання права власності чи користування на земельну ділянку. Однак, отримання такого дозволу не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття такого права, оскільки сам по собі дозвіл не є правовстановлюючим актом.
Згідно із ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України передбачено, що центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.
Разом з тим, відповідно до ч. 5 ст. 116 Земельного кодексу України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.
Серед підстав припинення права користування земельною ділянкою відповідно до ст. 141 Земельного кодексу України є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом. 
Відповідно до ч. 3 ст. 142 ЗК України припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки. 
З матеріалів справи вбачається, що згідно Державного акту на право постійного користування землею серія СМ №000041 ОСОБА_2 має в постійному користуванні земельну ділянку площею 43,7 га. Земельна ділянка розташована на території Миколаївської сільської ради народних депутатів Буринського району Сумської області (а.с.45).
У 1995 році ОСОБА_2 звернувся до Миколаївської сільської ради народних депутатів Буринського району Сумської області із заявою про обмін земельної ділянки.
Рішенням Виконавчого комітету Миколаївської сільської ради народних депутатів Буринського району Сумської області № 36 від 31.10.1995, виконком надав погодження на обмін землі фермеру ОСОБА_2 та вирішив обміняти земельну ділянку площею 16,8 га із земель запасу колгоспу «Прогрес» на земельну ділянку площею 19,4 га в полі бригади №2 селянської спілки «Дружба» (а.с.42).
Відповідно до інформаційної довідки відділу у Буринському районі ГУ Держгеокадастру у Сумській області від 10.12.2019 №2242/416-19, земельна ділянка, яку бажає отримати ОСОБА_1 , розташована в масиві площею 19,4 га, який відповідно до державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями на останню за звітністю дату станом на 01.01.2016 обліковувався як земельна ділянка, яка перебуває в постійному користуванні ОСОБА_2 .
Зважаючи на відповідні фактичні обставини, колегія суддів визнає необгрунтованими доводи апеляційної скарги щодо відсутності належних доказів того, що земельна ділянка, на яку бажає отримати дозвіл на розроблення проекту землеустрою ОСОБА_1 , входить до складу земель, що знаходяться на праві постійного користування ОСОБА_2 . Факт такого землекористування підтверджується копією акта про право постійного користування землею (а.с.45-46), довідкою Миколаївської сільської ради від 13.09.2019 №76 щодо отримання плати за земельну ділянку, надану ОСОБА_2 для ведення фермерського господарства (а.с.43)
Відповідно до ч. 2 ст. 136 Земельного кодексу України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення власності чи користування ними в порядку, визначеному законом .
Одними із підстав припинення права користування земельною ділянкою, відповідно до ст.141 Земельного кодексу України є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою, б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом (ст.149 ЗК України).
Відповідно ч.3 ст.142 Земельного кодексу України припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки.
Доказів, які б свідчили про підстави припинення права користування земельною ділянкою, зокрема, добровільна відмова ОСОБА_2 від права користування земельною ділянкою  в ході судового розгляду встановлено не було.
При цьому колегія суддів враховує, що рішенням Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 92, пункту 6 розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України (справа про постійне користування земельними ділянками) (Справа № 1-17/2005) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення: пункту 6 розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення; пункту 6 Постанови Верховної Ради України "Про земельну реформу" від 18 грудня 1990 року № 563-ХІІ з наступними змінами в частині щодо втрати громадянами, підприємствами, установами і організаціями після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою. Положення пункту 6 розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України та пункту 6 Постанови Верховної Ради України "Про земельну реформу", визнані неконституційними та втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. 
Конституційний Суд України вказаним рішенням визнав правомірність використання особами земельних ділянок на праві постійного користування після набрання чинності новою редакцією Земельного кодексу України без обмеження будь-яким строком чи умовами.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про відсутність записів у Кадастровій карті України щодо використання спірної земельної ділянки ОСОБА_2 для ведення фермерського господарства не можуть спростувати фактичні обставини такого використання землі на підставі Державного акту на право постійного користування землею серія СМ №000041 (а.с.45) та рішення Виконавчого комітету Миколаївської сільської ради народних депутатів Буринського району Сумської області № 36 від 31.10.1995 (а.с.42).
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що місце розташування земельної ділянки, про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою якої звертався позивач, фактично не відповідає вимогам статті 118 Земельного кодексу України, а тому є підставою для відмови у наданні такого дозволу. Апеляційна скарга не містить належних та обґрунтованих доводів, які б спростовували наведений висновок суду.
З огляду на приписи ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи на результати апеляційного перегляду оскарженого судового рішення та вимоги ст. 139 КАС України, у справі відсутні підстави для здійснення нового розподілу судових витрат.
Керуючись ст. ст. 243, 250, 310, 315, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення  Сумського окружного адміністративного суду від 17.12.2019 по справі № 480/4794/19 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	М.І. Гуцал 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	Л.О. Донець    А.П. Бенедик   	
Повний текст постанови складено 23.03.2020.