ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"04" березня 2020 р.           Справа№ 910/17013/19
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Мальченко А.О.
суддів:            Агрикової  О.В. 
          Чорногуза М.Г. 
 
при секретарі судового засідання Найченко А.М.,
розглянувши матеріали апеляційної скарги Акціонерного товариства «Скай Банк» 
на ухвалу Господарського суду міста Києва від 05.12.2019
у справі №910/17013/19 (суддя Ващенко Т.М.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Деревообробний комбінат «Робін» 
до Акціонерного товариства «Скай Банк», 

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Товариство з обмеженою відповідальністю «Євроінвест Метал»;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Орел Олена Володимирівна,

про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Деревообробний комбінат «Робін»  (далі - ТОВ «ДК «Робін», позивач, заявник) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «Скай Банк» (далі - АТ «Скай Банк», відповідач) про визнання виконавчого напису №1447, вчиненого 27.11.2019 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Орел Оленою Володимирівною, таким, що не підлягає виконанню.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.12.2019 у справі №910/17013/19 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; залучено    до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Євроінвест Метал» (далі - ТОВ «Євроінвест Метал», третя особа-1); залучено    до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача -    приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Орел Олену Володимирівну (далі - приватний нотаріус Орел О.В., третя особа-2). 
Також позивач звернувся до Господарського суду міста Києва із заявою про забезпечення позову (вих. №0212-02 від 02.12.2019), відповідно до якої просив суд:
- до набрання законної сили рішенням Господарського суду міста Києва у даній справі зупинити стягнення на підставі виконавчого напису, вчиненого 27.11.2019 за реєстровим № 1447 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Орел О.В. (свідоцтво № 8435), за яким стягувачем є АТ «Скай Банк», боржником - ТОВ «ДК «Робін», що перебуває на виконанні приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Білан Світлани Володимирівни у межах виконавчого провадження № 60749848;
- виключити з опису та зняти арешт з основних засобів (обладнання) ТОВ «ДК «Робін», які зазначені в постанові приватного виконавця Білан Світлани Володимирівни від 29.11.2019 про опис та арешт майна (коштів) боржника за виконавчим провадженням № 60749848.
- зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Білан Світлану Володимирівну та АТ «Скай Банк» повернути ТОВ «ДК «Робін» основні засоби (обладнання), які були описані, арештовані та вилучені на підставі постанови приватного виконавця Білан Світлани Володимирівни від 29.11.19. про опис та арешт майна (коштів) боржника за виконавчим провадженням № 60749848.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.12.2019 у справі №910/17013/19 заяву ТОВ «ДК «Робін» про забезпечення позову задоволено частково, до набрання законної сили рішенням Господарського суду міста Києва у даній справі зупинено стягнення на підставі виконавчого напису, вчиненого 27.11.2019 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Орел О.В. на договорі застави № 06-1-07-23-З від 02.11.2018 за реєстровим №1447, в іншій частині в задоволенні заяви відмовлено.
Задовольняючи частково вказану заяву, суд виходив з того, що оскаржуваний виконавчий напис став підставою для відкриття 28.11.2019 приватним виконавцем Білан С.В. виконавчого провадження № 60749848 з його виконання, з метою забезпечення виконання якого було накладено арешт на майно ТОВ «ДК «Робін» та прийнято постанову від 29.11.2019 про опис та арешт майна (коштів) заявника за таким виконавчим написом; звернення до суду з позовом про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку із порушенням приписів закону при його вчиненні, не нівелює обов`язку виконавця вчинити примусові дії з його виконання в порядку та в межах строків, визначених Законом України «Про виконавче провадження», що свідчить про обґрунтованість посилань заявника на можливе виконання спірного виконавчого напису (стягнення визначених коштів) за час вирішення даного спору в суді; за наявності в матеріалах справи документального підтвердження початку примусового виконання спірного виконавчого напису обґрунтованим є посилання на те, що невжиття заходів до забезпечення позову у даній справі шляхом зупинення стягнення за оскаржуваним виконавчим написом може нівелювати ефективність судового захисту у разі задоволення позовних вимог; стягнення коштів за наслідками вчинення приватним виконавцем виконавчих дій щодо виконання виконавчого напису нотаріуса, правомірність якого оскаржується, зводиться до можливого протиправного позбавлення власника свого права власності на майно у випадку встановлення судом обставин щодо неправомірності вчинення відповідного виконавчого напису.
Водночас, враховуючи, що вимоги заявника про виключення з опису та зняття арешту з основних засобів (обладнання) ТОВ «ДК «Робін», та зобов`язання  приватного виконавця та АТ «Скай Банк» повернути заявнику основні засоби (обладнання), за своєю суттю є фактично наслідками задоволення позовних вимог в даній справі, що не допускається за приписами ч. 11 ст. 137 ГПК України, суд дійшов висновку про часткове задоволення заяви про забезпечення позову.
Не погодившись із вищезазначеною ухвалою, АТ «Скай Банк» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нове рішення, яким в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що ухвала суду першої інстанції прийнята за недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідністю викладених в оскаржуваній ухвалі висновків обставинам справи та з порушенням норм процесуального права. 
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначав, що заява позивача про забезпечення позову не містить документального обґрунтування наявності фактичних обставин, які свідчать про загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, що позбавляє суд можливості дійти висновку про адекватність запропонованих заходів забезпечення позову; позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження намірів відповідача не виконувати рішення суду у даній справі, оскільки останній звернувся до приватного виконавця про примусове виконання виконавчого напису нотаріуса ще до звернення позивача з позовом до суду.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.01.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ «Скай Банк» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 05.12.2019 у справі №910/17013/19, розгляд апеляційної скарги призначено на 17.02.2020, встановлено строк для подання відзивів на апеляційну скаргу.
ТОВ «ДК «Робін» та ТОВ «Євроінвест Метал» скористалися правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), надали відзиви на апеляційну скаргу, в яких просили апеляційну скаргу АТ «Скай Банк» залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін.
Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, позивач та третя особа-1 наголошували на тому, що на підставі наданих позивачем доказів суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі правильно встановив, що у межах виконавчого провадження № 60749848 по виконанню спірного виконавчого напису приватним виконавцем винесено постанову про арешт майна ТОВ «ЄВРО ТРАНС МЕТАЛ» від 28.11.2019           та постанову про опис та арешт майна (коштів) ТОВ «ЄВРО ТРАНС МЕТАЛ» від 29.11.2019, що свідчить про проведення виконавчих дій по виконанню виконавчого напису; за наявності в матеріалах справи документального підтвердження початку примусового виконання спірного виконавчого напису обґрунтованим є посилання на те, що невжиття заходів до забезпечення позову у даній справі шляхом зупинення стягнення за оскаржуваним виконавчим написом може нівелювати ефективність судового захисту шляхом прийняття рішення господарського суду у даній справі у разі задоволення позовних вимог; у даному випадку, враховуючи те, що на час розгляду справи розпочато процедуру виконання спірного виконавчого напису, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку, застосування заходів забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі нього є адекватним та ефективним; аналогічні висновки містяться в постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.08.2018 у справі №910/1040/18, які в подальшому знайшли своє застосування при вирішення тотожних питань у постановах Верховного Суду від 25.02.2019          у справі №924/789/18 та у справі №924/790/18.
У судове засідання позивач, відповідач та третя особа-2 явку своїх уповноважених представників не забезпечили, про день, місце та час розгляду справи були повідомлені належним чином.
Частиною 2 ст. 273 ГПК України встановлено, що апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції розглядається протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.
Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Враховуючи, що сторони та третя особа-2 не повідомили суд про поважність причин нез`явлення до суду апеляційної інстанції, з огляду на встановлені статтею 273 ГПК України строки розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду, судова колегія, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд апеляційної скарги за відсутності вказаних осіб.  
У судовому засіданні представник третьої особи-1 вимоги апеляційної скарги не визнав, просив відмовити у її задоволенні, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.
04.03.2020 у судовому засіданні колегією суддів апеляційного господарського суду було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 255 ГПК України окремо від рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції, зокрема, про забезпечення позову.
Згідно з ч. 1 ст. 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що є у справі, заслухавши пояснення представника третьої особи-1, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав. 
Як вбачається з матеріалів оскарження ухвали, предметом позову у даній справі є вимоги про визнання таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису нотаріуса, яким запропоновано звернути стягнення на основні засоби (обладнання), які належать позивачеві та були передані в заставу відповідачеві за укладеним між сторонами договором застави для забезпечення виконання зобов`язань третьої особи-1 перед відповідачем за кредитним договором, укладеним між відповідачем та третьою особою-1.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вказаний виконавчий напис приватного нотаріуса вчинений з порушенням вимог законодавства України, оскільки під час його вчинення нотаріусом було порушено вимоги ст. 27 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» щодо недотримання тридцятиденного строку з моменту реєстрації 05.11.2019 в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, а також вимоги щодо безспірності вимог банку, оскільки пред`явлена до стягнення фактично неіснуюча заборгованість за прострочення процентів по кредиту за період з 29.10.2019 по 26.11.2019 в сумі 3795,82 доларів США, а після закінчення строку кредитування 01.11.2019 проценти не підлягають нарахуванню.
В обґрунтування поданої заяви про забезпечення позову, позивач вказував, що станом на день звернення до суду з даною заявою спірний виконавчий напис було пред`явлено відповідачем до виконання та 28.11.2019 приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Білан Світланою Володимирівною було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 60749848 з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса № 1447 від 27.11.2019, а 29.11.2019 також винесено постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника, якою зазначене у виконавчому написі нотаріуса майно вилучено та передано на зберігання представнику відповідача.
Заявник наголошував на тому, що за спірним виконавчим написом було звернуто стягнення на належне йому деревообробне обладнання, яке безпосередньо використовується товариством у господарській діяльності, наслідком чого є повне зупинення діяльності товариства, а через відсутність обладнання наказом по підприємству оголошено простій.
За приписами ст. 136 ГПК України    господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених    статтею 137 цього Кодексу    заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
З аналізу вказаної норми вбачається, що заходи забезпечення позову застосовуються господарським судом як гарантія реального виконання рішення суду.        Однак, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. 
При вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Тобто положення вказаної статті пов`язують вжиття заходу забезпечення з ефективним захистом або поновленням порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся, реальним виконанням судового рішення, а також із наявністю обставин, що достеменно свідчать про те, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.
Разом з тим, оскільки у даній справі позивач звернувся до суду з позовними вимогами немайнового характеру, судове рішення у разі задоволення яких не вимагатиме примусового виконання, то в даному випадку має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
При цьому, в таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.08.2018 у справі    № 910/1040/18.
Крім цього,        при здійсненні судочинства суди застосовують    Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод    від 04.11.1950 №ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).
Так, за приписами ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
За змістом ст.    13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визначені в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.
При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Водночас, в силу положень ч. 1    ст. 74 ГПК України обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення конкретного позову та на які така сторона посилається.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. 
Під час вирішення питання про наявність підстав для забезпечення позову, обов`язок по доведенню та обґрунтуванню наявності очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача, обґрунтованості та невідворотності додаткових зусиль і витрат у майбутньому, покладається саме на позивача.
Як вбачається з матеріалів оскарження ухвали, спірний виконавчий напис став підставою для відкриття 28.11.2019 приватним виконавцем Орел    О.В. виконавчого провадження № 60749848 з його виконання, з метою забезпечення виконання якого було накладено арешт на майно ТОВ «ДК «Робін» та прийнято постанову від 29.11.2019 про опис та арешт майна (коштів) заявника на оспорюваним виконавчим написом.
Приписи ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження», які встановлюють вичерпний перелік підстав зупинення виконавчих дій, не містять такої підстави як оскарження виконавчого документу до суду, а вказують лише на обов`язок виконавця зупинити вчинення виконавчих дій, зокрема, на підставі зупинення судом стягнення на підставі виконавчого документа.
Аналіз вказаної норми свідчить про те, що звернення до суду з позовом про визнання оскаржуваного виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку із порушенням приписів закону при його вчиненні, не нівелює обов`язку виконавця вчинити примусові дії з його виконання в порядку та в межах строків, визначених Законом України «Про виконавче провадження», що свідчить про обґрунтованість посилань заявника на можливе виконання спірного виконавчого напису (стягнення визначених коштів) за час вирішення даного спору в суді.
Отже, за наявності в матеріалах справи документального підтвердження початку примусового виконання спірного виконавчого напису обґрунтованим є посилання позивача на те, що невжиття заходів до забезпечення позову у даній справі шляхом зупинення стягнення за оскаржуваним виконавчим написом може нівелювати ефективність судового захисту шляхом прийняття рішення господарським судом у даній справі у разі задоволення позовних вимог, адже у разі повного виконання спірного виконавчого напису таке задоволення позову не призведе до фактичного відновлення прав та інтересів, з метою захисту яких позивач звернувся з відповідним позовом до суду, оскільки запропоновані до стягнення за ним кошти вже будуть стягнуті та відбудеться реалізація майна заявника, та з метою їх повернення заявнику доведеться знову звертатися до суду з новими позовами та понести додаткові витрати.
Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 386 Цивільного кодексу України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Вказаними нормами закону передбачено, що власник має право на превентивний захист судом свого права у випадку, коли ще немає порушення, однак є підстави передбачити можливість такого порушення. Однією з форм такого превентивного судового захисту, по суті, і є заходи забезпечення ефективності судового рішення.
Як правильно зазначив суд першої інстанції, стягнення коштів за наслідками вчинення приватним виконавцем виконавчих дій щодо виконання виконавчого напису нотаріуса, правомірність якого оскаржується, зводиться до можливого протиправного позбавлення власника свого права власності на майно у випадку встановлення судом обставин щодо неправомірності вчинення відповідного виконавчого напису.
За таких обставин, враховуючи, що на час розгляду справи розпочато процедуру виконання спірного виконавчого напису, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що в даному випадку застосування заходів забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі такого виконавчого напису є адекватним та ефективним способом забезпечення позову.
При цьому, в силу ч. 4 ст. 236 ГПК України, судом першої інстанції правомірно враховано правові висновки щодо необхідності, з метою забезпечення належного захисту прав та інтересів осіб, зупинення виконавчого провадження до розгляду спору про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого напису нотаріуса, на підставі якого відкрито відповідне виконавче провадження, викладені в постановах Верховного Суду від 16.08.2018 у справі №910/1040/18, від 25.02.2019 у справі № 924/789/18 та від 25.02.2019 №    924/790/18.
Так, зокрема, у постанові від 16.08.2018 у справі №910/1040/18 Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду дійшов висновку, що з огляду на відповідні законодавчі приписи та враховуючи винесення постанови про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису, яким передбачено звернення стягнення на майно на користь банку, а позивач мав намір оскаржити такий виконавчий напис в судовому порядку шляхом подання позову про визнання його таким, що не підлягає виконанню, через те, що вважав, що такий виконавчий напис здійснено з порушенням норм чинного законодавства, - існує реальна загроза, що невжиття заходів забезпечення позову, до подання позовної заяви        (шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого напису, яким звернено стягнення на майно та встановлення заборони на здійснення будь-яких дій відносно виконання такого виконавчого напису нотаріуса) може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених прав        позивача (у разі задоволення позову), за захистом яких він мав намір звернутися до суду. Адже у разі, якщо до закінчення розгляду даної справи виконавчою службою буде примусово реалізовано майно на прилюдних торгах, то позивач не зможе захистити або поновити свої права в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду, що істотно ускладнить чи взагалі унеможливить поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів заявника.
При цьому, судом першої інстанції також враховано, що обраний захід до забезпечення позову не повинен мати наслідком повне припинення господарської діяльності суб`єкта господарювання, якщо така діяльність, у свою чергу, не призведе до погіршення стану належного відповідачеві майна чи зниження його вартості.
Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльності» банківська діяльність - залучення у вклади грошових коштів фізичних і юридичних осіб та розміщення зазначених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, відкриття і ведення банківських рахунків фізичних та юридичних осіб.
Отже, господарська діяльність відповідача як банківської установи полягає у залученні у вклади коштів не конкретної особи або обмеженої кількості осіб, а необмеженої (на розсуд банку) кількості фізичних і юридичних осіб та розміщення зазначених коштів від свого імені на власних умовах та на власний ризик, а тому тимчасове (до вирішення цього спору по суті) зупинення стягнення за вимогами до позивача як одного із боржників відповідача не може вважатися втручанням в господарську діяльність останнього у розумінні статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльності».      
З огляду на викладене, з метою запобігання можливим потенційним порушенням майнових прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також враховуючи, що невжиття заходів забезпечення позову може породжувати подання нових позовів, зокрема стосовно повернення майна за рахунок якого буде здійснено задоволення вимог кредитора в межах виконавчого провадження (у разі встановлення судом обставин неправомірності видачі оскаржуваного виконавчого напису), місцевий господарський суд правомірно визнав обґрунтованою вимогу щодо зупинення стягнення на підставі спірного виконавчого напису.
Разом з тим, щодо вимог позивача про зупинення саме стягнення, яке здійснюється в рамках виконавчого провадження № 60749848 у приватного виконавця Білан С.В., суд першої інстанції обґрунтовано вказав на те, що зупинення стягнення на підставі спірного виконавчого напису охоплює як зупинення його виконання в рамках виконавчого провадження № 60749848, так і в цілому унеможливлює виконання спірного виконавчого напису в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження» за час дії таких заходів забезпечення позову, а тому відсутня необхідність у конкретизації суб`єкта заборони.
Як було зазначено вище, за приписами п. 2 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження»  виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі зупинення судом стягнення на підставі виконавчого документа.
Арешт, накладений виконавцем на майно боржника, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах, протягом строку, на який виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій, не знімається, крім випадку, передбаченого пунктом 10 частини першої статті 34 цього Закону (ч. 4 ст. 35 вказаного Закону).
З огляду на викладене та враховуючи те, що вимоги заявника про виключення з опису та зняття арешту з основних засобів (обладнання) ТОВ «ДК «Робін», та зобов`язання  приватного виконавця та АТ «Скай Банк» повернути заявнику основні засоби (обладнання), за своєю суттю є фактично наслідками задоволення позовних вимог у даній справі, що не допускається за приписами ч. 11 ст. 137 ГПК України, місцевим господарським судом правомірно відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову в частині вказаних вимог.
Відповідно до ч.ч. 5, 6    ст. 140 ГПК України    залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково. Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення. Суд може також зазначити порядок виконання ухвали про забезпечення позову.
Враховуючи, що до вирішення спору по суті        наявні обґрунтовані підстави вважати, що невжиття визначеного позивачем заходу забезпечення позову, а саме, шляхом зупинення стягнення на підставі спірного виконавчого напису нотаріуса, порушить його права та в подальшому утруднить чи може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів, за захистом яких він звернувся до суду, у разі задоволення позову, суд апеляційної інстанції погоджується з позицією місцевого господарського суду про наявність підстав для часткового задоволення заяви позивача про забезпечення позову.
Згідно зі статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Частиною 1 ст. 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини, викладену у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010, в яких зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, інші доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення питання про забезпечення позову у даній справі та правильність висновків суду, викладених в оскаржуваній ухвалі.
Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга АТ «Скай Банк» не підлягає задоволенню, а ухвала Господарського суду міста Києва від 05.12.2019 у справі  №910/17013/19  має бути залишена без змін.
Керуючись ст. ст. 253-255, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Скай Банк» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 05.12.2019 у справі  №910/17013/19  залишити без задоволення.
2. Ухвалу Господарського міста Києва від 05.12.2019 у справі №910/17013/19 залишити без змін.
3. Матеріали оскарження ухвали у справі №910/17013/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду відповідно до ст.    ст.    286-291 ГПК України.
          Повний текст постанови складено    06.03.2020.

Головуючий суддя                                                            А.О. Мальченко 

Судді                                                                                О.В.  Агрикова

                                                                                М.Г. Чорногуз