П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 120/4022/19-а 
Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Яремчук К.О.  
Суддя-доповідач -  Залімський І. Г.   
23 березня 2020 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Залімського І. Г. 
суддів:  Мацького Є.М.  Сушка О.О. , 
розглянувши  в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 21 січня 2020 року  (ухвалене у м. Вінниці 21.01.2020) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві про визнання бездіяльності неправомірною, зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся  до Вінницького окружного адміністративного суду із позовною заявою до відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві, в якій просить суд:
- визнати бездіяльність відповідача у відсутності контролю за законністю, повнотою і своєчасністю дій державного виконавця при виконанні рішення суду неправомірною;
- зобов`язати здійснити контроль за виконанням судового рішення та направлення ОСОБА_1 матеріалів виконавчого провадження;
- стягнути з Державного бюджету України на відшкодування позивачу моральної шкоди у розмірі 1 810 000,00 гривень, завданої протиправними діями і бездіяльністю відповідача, та 1500,00 гривень понесених витрат.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 21.01.2020 позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві, що полягає у несвоєчасному надісланні ОСОБА_1 постанови про відкриття виконавчого провадження від 10 жовтня 2019 року за адресою, зазначеною у виконавчому документі. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 21.01.2020 змінити та доповнити, прийнявши нову постанову про часткове задоволення позову, а саме: в абзаці 2 резолютивної частини рішення, в реченні після слів "... управління юстиції у м. Києві ..." доповнити словами "... при виконання виконавчого листа №802/1795/17-а виданого 13.08.19р. ВОАС..." тут же слова "... що полягає ..." вилучити з речення замінивши їх словом "... та ..." і далі це речення без змін.  Стягнути з Державного бюджету України на відшкодування позивачу моральної шкоди у розмірі 20 000,00 гривень, завданої протиправними діями і бездіяльністю відповідача, та 1050,00 гривень понесених витрат, шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку Державною казначейською службою України, зобов`язати відповідача протягом одного місяця з дня набрання рішення суду законної сили, подати до суду першої інстанції звіт про виконання судового рішення для забезпечення відновлення прав позивача. В іншій частині рішення суду залишити без змін.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам позивача про те, що заяву позивача від 03.10.2019 про відкриття виконавчого провадження відповідач отримав 08.10.2019, а не 09.10.2019 як зазначає суд. Також позивач вважає недоведеними висновки суду про те, що постанова про відкриття виконавчого провадження  №60279181 прийнята саме 10.10.2019. Позивач обґрунтовано припускає, що така постанова прийнята із суттєвим запізненням, а станом на 10.10.2019 такої постанови не існувало. З урахуванням часу для доставлення поштового відправлення, позивач вказує, що лист за невірною адресою направлено на адресу позивача не 10.10.2019, а у листопаді 2019 року. Копія ухвали про відкриття виконавчого провадження  №60279181 від 10.10.2019 була направлена на адресу позивача 16.12.2019, тобто до цього часу відповідач допускав бездіяльність. Крім того, позивач стверджує про нанесення йому моральної шкоди оскаржуваною бездіяльністю відповідача.
Відповідач  подав відзив на апеляційну скаргу позивача в якому вказав на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, а також на безпідставність доводів апеляційної скарги. Вказав, що апеляційна скарга ґрунтується виключно на припущеннях позивача, які є безпідставними. Зауважив, що виконавчий лист №802/1795/17-а зареєстровано у автоматизованій системі виконавчого провадження 09.10.2019, що свідчить про своєчасність прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження  №60279181 від 10.10.2019. Також відповідач зауважив, що у позовній заяві не заявлено вимоги про зобов`язання відповідача протягом одного місяця з дня набрання рішення суду законної сили, подати до суду першої інстанції звіт про виконання судового рішення для забезпечення відновлення прав позивача.
Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 02.03.2020, з урахуванням п.7 ч.1 ст.306, ст.307, 311 КАС України, суд вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, 13.08.2019 Вінницьким окружним адміністративним судом видано виконавчий лист №802/1795/17-а щодо зобов`язання Печерський районний відділ державної виконавчої служби м. Києва надати ОСОБА_1 інформацію (розрахунок) про залишок суми непогашеного боргу по зведеному виконавчому провадженню ВП №51119621.
Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 19.09.2019 виправлено допущену у виконавчому листі №802/1795/17-а описку.
19.09.2019 ОСОБА_1 подав до відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві заяву про відкриття виконавчого провадження, долучивши до такої заяви виконавчий лист №802/1795/17-а, що виданий Вінницьким окружним адміністративним судом 13.08.2019, та копію ухвали Вінницького окружного адміністративного суду від 19.09.2019. 
Заява позивача про відкриття виконавчого провадження надійшла до відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві 09.10.2019, про що свідчить штамп вхідної кореспонденції на заяві.
10.10.2019 державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві відкрито виконавче провадження №60279181 з примусового виконання виконавчого листа №802/1795/17.
Копію постанови про  відкриття виконавчого провадження  №60279181 від 10.10.2019  надіслано ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , в той час як у виконавчому листі №802/1795/17-а зазначена інша адреса ОСОБА_1 - АДРЕСА_1 .
16.12.2019 відповідачем повторно надіслано копію постанови про відкриття виконавчого провадження  №60279181 від 10.10.2019 за адресою ОСОБА_1 , що зазначена у виконавчому документі. 
Позивач вважає, що відповідач не належним чином здійснює примусове виконання виконавчого листа виконавчому листі №802/1795/17-а, адже у ході виконавчого провадження допустив протиправну бездіяльність. Тому позивач звернувся до суду.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
З матеріалів апеляційної скарги встановлено, що позивач фактично погодився із висновками суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, а тому, керуючись положеннями ч.1 ст.308 КАС України, колегія суддів здійснювала перегляд оскаржуваного судового рішення в межах апеляційної скарги позивача.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що за заявою позивача та виконавчим листом №802/1795/17-а відповідач своєчасно відкрив виконавче провадження  №60279181, а тому посилання позивача на допущення бездіяльності щодо контролю за своєчасністю відкриття виконавчого провадження є безпідставними. Також суд відмовив у задоволенні в частині стягнення моральної шкоди у сумі 1 810 000 грн з огляду на недоведеність факту завдання позивачеві немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які спричинили негативні зміни у житті позивача, негативних змін у його житті, не обґрунтовано та документально не підтверджено розмір заявленої шкоди.
Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції та враховує викладене нижче.
Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" (Закон) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені  Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно з частиною 1 статті 5 Закону примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». 
Про початок примусового виконання рішень йдеться у статті 26 Закону, пунктом 1 частини 1 якої визначено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, в тому числі й за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Згідно частини 5 статті 26 Закону виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
Отже, положеннями Закону України «Про виконавче провадження» передбачено обов`язок державного виконавця винести постанову про відкриття виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа.
Як обґрунтовано зазначає суд першої інстанції заява ОСОБА_1 від 19.09.2019 про відкриття виконавчого провадження щодо примусового виконання виконавчого листа №802/1795/17-а надійшла до відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві 09.10.2019 та у цей же день внесено відповідні дані до автоматизованої системи виконавчого провадження.
За результатами розгляду цієї заяви державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві прийнято постанову про відкриття виконавче провадження №60279181 від 10.10.2019.
Отже, виконавче провадження №60279181 відкрито відповідачем з дотриманням строку, визначеного частиною 5 статті 26 Закону.
За змістом статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» контрольні функції начальника відділу за рішеннями, діями державного виконавця обмежені та полягають у праві своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов`язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.
Оскільки державним виконавцем вчасно відкрито виконавче провадження №60279181, а тому відсутні підстави вважати, що відповідач допустив протиправну бездіяльності щодо здійснення контролю за своєчасністю відкриття виконавчого провадження за результатами розгляду поданої ОСОБА_1 заяви від 19.09.2019.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідач не вчасно надіслав позивачу копію постанови про відкриття виконавче провадження №60279181 від 10.10.2019, що слугувало підставою для визнання протиправною бездіяльності відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві, що полягає у несвоєчасному надісланні ОСОБА_1 постанови про відкриття виконавчого провадження від 10.10.2019 за адресою, зазначеною у виконавчому документі.
За змістом прохальної частини апеляційної скарги встановлено, що позивач фактично просить апеляційний суд змінити рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 21.01.2020 та викласти резолютивну частину вказаного рішення таким чином щоб визнати протиправною бездіяльність відповідача при виконання виконавчого листа №802/1795/17-а виданого 13.08.2019, що не відповідає обставинам даної справи, які беззаперечно встановлені судом, адже відповідач допустив протиправну бездіяльність при виконанні виконавчого листа №802/1795/17-а виключно шляхом несвоєчасного надіслання ОСОБА_1 копії постанови про відкриття виконавчого провадження від 10.10.2019.
Відтак, на думку апеляційного суду відсутні підстави для зміни резолютивної частини рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 21.01.2020 та викладення її у редакції, про яку зазначає позивач у апеляційній скарзі. 
Щодо вимог позивача щодо стягнення моральної шкоди у сумі 20 000 грн та фактично понесених витрат у сумі 1050 грн, апеляційний суд зазначає наступне.
Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичною або юридичною особи.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Згідно зі статтею 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної шкоди суд повинен визначати залежно від характеру та обсягу страждань, немайнових витрат, які зазнав позивач. 
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (пункт 3 вказаної постанови).
У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що позивачем не доведено факту завдання немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які спричинили негативні зміни у житті позивача.
Крім того, позивачем не обґрунтовано розміру відшкодування моральної та майнової шкоди  та не підтверджено її документально. Про суперечливість вимог позивача у цій частині свідчить і той факт, що у позовної заяві позивач просив стягнути на його користь моральну шкоду у сумі 1 810 000 грн та майнову шкоду у сумі 1 500 грн, в той час як у апеляційній скарзі заявив вимогу про стягнення на його користь моральної шкоди у сумі 20 000 грн та майнової шкоди у сумі 1 050 грн.
В апеляційній скарзі позивач також просить зобов`язати відповідача протягом одного місяця з дня набрання рішення суду законної сили, подати до суду першої інстанції звіт про виконання судового рішення для забезпечення відновлення прав позивача.
Відповідно до частини першої статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
З урахуванням наведених норм, суд апеляційної інстанції зазначає, що зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення, є правом, а не обов`язком суду.
Отже, суд не зобов`язаний приймати судове рішення про зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення, лише за фактом надходження відповідної заяви позивача. Таке право суд реалізує виходячи з аналізу встановлених обставин справи, наявних доказів, керуючись внутрішніх переконанням.
Наведений висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у додатковій постанові від 31.07.2018 у справі №235/7638/16-а.
Верховний Суд зазначив, що системний аналіз наведених норм КАС України підстави для висновку, що встановити судовий контроль за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень - відповідачем у справі суд може, тобто, наділений правом, під час прийняття постанови у справі. При цьому, зазначені процесуальні дії є диспозитивним правом суду, яке може використовуватися в залежності від наявності об`єктивних обставин, які підтверджені належними та допустимими доказами.
Відповідно частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Колегія суддів зауважує, що зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення, може виключно суд, який ухвалив судове рішення по даній справі. 
У даному випадку, апеляційний суд не знаходить підстав для скасування рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 21.01.2020 у частині відмови у задоволенні позову та прийняття нового рішення у цій частині. Отже, апеляційний суд не вправі вирішувати питання щодо встановлення судового контролю за виконанням судового рішення у цій частині.
Щодо встановлення судового контролю за виконанням рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 21.01.2020 у частині задоволених позовних вимог, колегія суддів зазначає, що це питання належить до компетенції суду першої інстанції. При цьому, копію постанови про відкриття виконавче провадження №60279181 від 10.10.2019 відповідач належним чином направив позивачу 16.12.2019, а тому на думку апеляційного суду не є доцільним вжиття заходів судового контролю за виконанням судового рішення у цій частині.
Водночас, апеляційний суд враховує, що під час розгляду даної справу у суді першої інстанції позивач не заявляв до суду першої інстанції вимог щодо встановлення судового контролю.
На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції  правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і прийшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 315 та статті 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а  рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 21 січня 2020 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий	 	 	Залімський І. Г.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Мацький Є.М.    Сушко О.О.