КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
  
Апеляційне провадження                                                                                                                                                                  
№ 22-ц/824/5129/2020                                                                     

П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
13 квітня 2020 року                                                                      місто Київ
                                                                                              справа №760/18413/19                              
  
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:   головуючого судді: Борисової О.В.
                     суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.
                   
розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 04 грудня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Українця В.В. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири, -
     
                                               В С Т А Н О В И В:
 
У червні 2019 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просила стягнути з ОСОБА_1 на свою користь:
116030 грн. - на відшкодування матеріальної шкоди;
4000 грн. - витрати за проведення оцінки вартості майнової шкоди;
14000 грн. - витрати на правову допомогу;
1330,30 грн. - судового збору.
В мотивування вимог посилалася на те, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 .
Вказувала, що 28 лютого 2019 року відбулося залиття її квартири з квартири АДРЕСА_2 , власником якої є відповідач.
Зазначала, що факт залиття її квартири підтверджується актом про залиття від 12 березня 2019 року, складеного співробітниками ЖЕД №901.
Згідно Звіту №28/19 про оцінку збитків від 12 березня 2019 року, який складений оцінювачем ОСОБА_3 розмір матеріального збитку, який завданий ОСОБА_2 у результаті залиття квартири АДРЕСА_1 становить 116030 грн.
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 04 грудня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено.
 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 116030 грн. на відшкодування майнової шкоди, 4000 грн. витрат за проведення дослідження та 1160,30 грн. судового збору.
Частково не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач       ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з'ясування судом обставин справи, просила рішення скасувати частково та змінити його в частині позовних вимог, а саме: відшкодування майнової шкоди у розмірі 116030 грн., витрат за проведення дослідження у розмірі 4000 грн. та 1160,30 грн. судового збору.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалася на те, що акт про залиття від 12 березня 2019 року є неналежним доказом наявності її вини у залитті належної позивачу квартири, оскільки він не повністю відповідає формі, а саме: акт не містить відомостей щодо самого затоплення, зокрема дат, причин, наслідків затоплення; акт складено за відсутності відповідача; проведеним експертним дослідженням не встановлено причину залиття.
Вказувала, що дії адвоката Зінченка О.В. в інтересах ОСОБА_2 є неправомірними, оскільки в матеріалах справи міститься договір №02/05/19 про надання правової допомоги від 02 травня 2019 року укладений між позивачем та адвокатським об`єднанням «ЮСТАРК» в особі керівника Зайцева С.В., однак договору про надання правової допомоги між позивачем та адвокатом         Зінченко О.В. немає.
Від позивача до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання вказувала на те, що скарга є необґрунтованою, а її доводи не спростовують висновків суду першої інстанції, просила рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. 
У порядку ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. 
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. 
Тому розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження
З`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 04 грудня 2019 року в частині відмови у стягненні витрат на правову допомогу апелянтом не оскаржується, а тому відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України в апеляційному порядку не переглядається.
Згідно з ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Задовольняючи позовні вимоги про відшкодування матеріальної шкоди та стягуючи з відповідача 116030 грн. на її відшкодування, суд першої інстанції виходив доведеності та обґрунтованості вказаних вимог.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 09 грудня 2015 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки від 09 грудня 2015 року.
Квартира АДРЕСА_2 належить відповідачу ОСОБА_1 на праві приватної власності, що підтверджується відповіддю з КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 17 травня 2019 року №062/14-7344 (И-2019).  
28 лютого 2019 року відбулося залиття квартири позивача.
Комісією у складі працівників ЖЕД-901 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва»: майстра ремонтної дільниці ОСОБА_8, майстра технічної дільниці ОСОБА_4 , слюсаря-сантехніка ОСОБА_5 було складено акт про залиття квартири АДРЕСА_1 від 12 березня 2019 року та встановлено, що залиття вказаної квартири виникло 28 лютого 2019 року з вини мешканців вище розташованої квартири №81 зазначеного житлового будинку.
У акті зазначено, що в квартирі №75 залито:
коридор: стеля (натяжна - плівка) - пошкодження - розрив 2 см; стіна (шпалери) - 1,50 кв.м;
кімната перша : стіна (шпалери) - 0,50 кв.м;
ванна кімната: стеля (гіпсокартон з водоемульсійним покриттям) - 0,30 кв.м;
кімната друга: стіна (шпалери) - 0,50 кв.м;
кухня: стеля (натяжна - плівка) - пошкодження - розрив 4,7 см.
Також у акті вказано, що візуально видно, що в зону залиття потрапили: ламінатна підлога, ламінарний плінтус, дверні короби (5 шт.), вбудована шафа - в коридорі; ламінатна підлога, ламінарний плінтус - в першій кімнаті; тумба під умивальник, полиці вбудованої тумби - в ванній кімнаті.
У даному акті зазначено, що в зв`язку з тим, що провести обстеження в квартирі №81 не представилося можливим, так як двері не відчинили - доступ в зазначену квартиру відсутній, залиття квартири №75 вищевказаного житлового будинку вважати разовим, з вини мешканців квартири №81 .
Висновки та рекомендації комісії: мешканцям квартири АДРЕСА_2 привести до належного стану сантехобладнання та інші внутрішньо квартирні та інженерні мережі для запобігання подальшого залиття нижче розташованої квартири.
Згідно Звіту №28/19 про оцінку збитків від 12 березня 2019 року, який складений оцінювачем ОСОБА_3 розмір матеріального збитку, який завданий ОСОБА_2 у результаті залиття квартири АДРЕСА_1 , яке трапилося 28 лютого 2019 року станом на момент складання звіту становить 116030 грн.
Як вбачається з акту огляду пошкоджень оздоблення та вбудованих меблів після залиття квартири АДРЕСА_1 від 08 березня 2019 року, він був складений за участю власника квартири №75            ОСОБА_2 та власника квартири №81 ОСОБА_6 . Однак власник квартири №81 від ознайомлення та підписання даного акту відмовився, залишив місце огляду не дочекавшись його закінчення.
Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Згідно з ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Статтею 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.  Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власність зобов`язує.  Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.
Відповідно до ч.1 ст.10 ЖК України  громадяни зобов`язані дбайливо ставитися до будинку, в якому вони проживають, використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення, додержувати правил користування жилими приміщеннями, економно витрачати воду, газ, електричну і теплову енергію.
Статтею 151 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (квартиру), зобов`язані забезпечити його схоронність, проводити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку прибудинкову територію. Безгосподарне утримання громадянином належного йому  будинку (квартири) тягне за собою наслідки, передбачені цивільним законодавством.
Відповідно до Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених Постановою КМУ від 24 січня 2006 року №45, власники квартир зобов`язані використовувати приміщення житлового будинку за призначенням, забезпечувати збереження житлових і підсобних приміщень та технічного обладнання; не допускати виконання робіт та інших дій, що викликають псування приміщень, приладів та обладнання будинку, порушують умови проживання громадян.
Статтею 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування в повному обсязі. У ч.2 цієї статті зазначається, що збитками є втрати, яких особа зазнала, у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Так, відповідно до ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини.
У зазначеній нормі права, яка встановлює загальні підстави відшкодування шкоди в рамках деліктних (позадоговірних) зобов`язань, під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається в зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо). Шкода це не тільки обов`язкова умова, але й міра відповідальності, оскільки завдана шкода (реальна шкода та упущена вигода) відшкодовується в повному обсязі.
Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.  
З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу саме на відповідачів покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач у свою чергу повинен довести наявність шкоди та її розмір.
Статтею 1192 ЦК України визначені способи відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого. З урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Факт залиття належної позивачу квартири з вини відповідача та розмір завданої шкоди підтверджується письмовими доказами, які містяться в матеріалах справи, а саме: актом про залиття від 12 березня 2019 року та Звітом про оцінку збитків від 12 березня 2019 року, який складений оцінювачем ОСОБА_3 .
Відповідачем не спростовано презумпцію її вини у заподіянні шкоди майну позивача та не надано доказів того, що шкода була спричинена саме не з її вини.
Доводи апеляційної скарги про те, що вина відповідача у заподіянні шкоди відсутня, відхиляються апеляційним судом як недоведені.    
Встановивши, що ОСОБА_2 довела завдану їй шкоду, протиправність дій відповідача, причинний зв`язок між ними, що призвело до залиття квартири позивача, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що завдані позивачу збитки викликані залиттям квартири підлягають відшкодуванню ОСОБА_1 у розмірі 116030 грн.
За проведення оцінки матеріальних збитків після залиття квартири №75 позивачем було сплачено ФОП ОСОБА_3 4000 грн., що підтверджується актом прийому-передачі послуг від 12 березня 2019 року.
А відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідачів на користь позивача витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що акт про залиття від 12 березня 2019 року є неналежним доказом наявності вини відповідача у залитті належної позивачу квартири, оскільки він не повністю відповідає формі колегія суддів вважає зазначити наступне.
Відповідно до п.2.3.6 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених Наказом Державного комітету з питань житлово-комунального  господарства від 17 травня 2005 №76 «Про затвердження Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій» у разі залиття, аварії квартир складається відповідний акт, форма якого передбачена додатком № 4.
Згідно Додатку №4 в акті повинні бути відображені: дата складання акту (число, місяць, рік); прізвища, ініціали та займані посади членів комісії; прізвище, ім`я, по батькові власника (наймача, орендаря) квартири, що зазнала шкоди; адреса квартири, поверх, форма власності; прізвище, ім`я, по батькові власника (наймача, орендаря) квартири, з вини якого сталося залиття; адреса квартири, поверх, форма власності; характер залиття та його причини; завдана матеріальна шкода (обсяги необхідного ремонту приміщень квартири, перелік пошкоджених внаслідок залиття речей та їх орієнтовна вартість); висновок комісії щодо встановлення вини особи, що вчинила залиття.
Як вбачається з акту від 12 березня 2019 року він за формою та змістом відповідає вимогам вказаного Додатку №4, у ньому відображено: дату та місце залиття, конкретні пошкодження квартири.
Доказів того, що залиття  належної  позивачу квартири, відбулося з вини інших осіб та як наслідок відповідальність за спричинену шкоду має бути покладена не на відповідача, останньою суду не надано. Будь-яких доказів на спростування зазначених у актівідомостей про події залиття, причини та обсяги пошкоджень апелянтне надала.
При цьому, обов'язкового складення акту безпосередньо у момент залиття Правила не вимагають. 
Акт від 12 березня 2019 року складено за відсутності відповідача з тих причин, щояк вбачається з акту, комісія зазначила, що провести обстеження в квартирі №81 не представилося можливим, так як двері не відчинили - доступ в зазначену квартиру відсутній.
З огляду на викладене доводи, що акт від 12 березня 2019року не є належним доказом у справі, зводяться до незгоди із письмовими доказами, оцінка яким була вірно надана судомпершої інстанції. 
При цьому слід зазначити, що акт є первинним документом, що засвідчує факт певної події.
Відповідач не спростувала доказами відсутність своєї вини у залитті квартири позивача, клопотання про проведення відповідних судових експертиз, зокрема, на предмет визначення причин залиття квартири позивача та визначення розміру завданого збитку не заявила та не надала інших доказів на підтвердження її заперечень, хоча це є її процесуальним обов`язком, оскільки у спірних правовідносинах діє презумпція вини заподіювача шкоди.
Доводи апеляційної скарги про те, що дії адвоката Зінченка О.В. в інтересах        ОСОБА_2 є неправомірними колегія суддів відхиляє, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 ст.58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.
Частиною 1 ст.60 ЦПК України передбачено, що представником у суді може бути адвокат або законний представник.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.62 ЦПК України повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені такими документами:
1) довіреністю фізичної або юридичної особи;
2) свідоцтвом про народження дитини або рішенням про призначення опікуном, піклувальником чи охоронцем спадкового майна.
Довіреність фізичної особи повинна бути посвідчена нотаріально або у визначених законом випадках іншою особою.
Відповідно до п.п.11 п.16-1 Розділу XV Перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Конституції України»(щодо правосуддя)», з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» представництво відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 та статті 131-2 цієї Конституції виключно прокурорами або адвокатами у Верховному Суді та судах касаційної інстанції здійснюється з 1 січня 2017 року; у судах апеляційної інстанції - з 1 січня 2018 року; у судах першої інстанції - з 1 січня 2019 року.
Представництво органів державної влади та органів місцевого самоврядування в судах виключно прокурорами або адвокатами здійснюється з 1 січня 2020 року.
Положеннями ч.4 ст.62 ЦПК України передбачено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».
Як вбачається з матеріалів справи, у чеврні 2019 року позивач звернулася до суду з даним позовом.
Позовна заява була підписана від імені позивача ОСОБА_2 представникомЗінченком О.В .
На підтвердження повноважень подавати та підписувати від імені           ОСОБА_2 позовну заяву,  Зінченком О.В.  було надано договір №02/05/19 про надання правової допомоги від 02 травня 2019 року, Додаток №1 до договору та ордер серії КВ №450570.
Як вбачається з договору №02/05/19 про надання правової допомоги від 02 травня 2019 року, він укладений між ОСОБА_2 та адвокатським об`єднанням «ЮСТАРК», за умовами якого адвокатське об`єднання зобов`язалося надати юридичні послуги  по захисту прав та законних інтересів позивача.
Пунктом 2.11 вказаного договору визначено, що рішення про призначення конкретного адвоката чи кількох адвокатів, для надання правової допомоги клієнту або про зміну адвоката чи кількох адвокатів приймається адвокатським об`єднанням на свій розсуд.
Таким чином, колегія суддів вважає, що представником позивача            ОСОБА_2 - Зінченком О.В. були надані документи, які підтверджували право Зінченка О.В. на підписання та подачу позовної заяви в інтересах ОСОБА_2 .
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія  суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо підстав для задоволення  позовних вимог є законними  і обґрунтованими, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону. 
Отже, суд першої інстанції всебічно і об`єктивно  дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.
Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-
 
                                                  П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
 
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 04 грудня 2019 року - залишити без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
                                                  
Головуючий:
 
Судді: