УКРАЇНА
ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
                                                                               Справа № 685/307/20
Провадження № 22-ц/4820/1022/20
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

09 червня 2020 року м. Хмельницький
Хмельницький апеляційний суд у складі 
колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Гринчука Р.С., Грох Л.М., Костенка А.М.,
секретар судового засідання - Кошельник В.М.,
з участю позивача та його представника,
представника відповідача, 

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою Теофіпольської селищної ради Теофіпольського району Хмельницької області на ухвалу Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 20 березня 2020 року, суддя Самойлович А.П., у справі за позовом ОСОБА_1 до Теофіпольської селищної ради Теофіпольського району Хмельницької області, державного реєстратора Лідихівської сільської ради Теофіпольського району Хмельницької області Янчарук Вікторії Анатоліївни про визнання незаконним та скасування рішення про розірвання договору оренди землі, скасування запису (рішення) про державну реєстрацію розірвання договору оренди,

встановив:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Теофіпольської селищної ради, (далі - селищна рада), державного реєстратора Лідихівської сільської ради, в якому просив визнати незаконним та скасувати лист-повідомлення Теофіпольської селищної ради від 22 листопада 2019 року № 738 «Про розірвання в односторонньому порядку договору оренди землі від 31 березня 2015 року № 14, площею 42,9130 га з кадастровим номером 6824755100:02:005:0095, яка розташована на території Теофіпольської селищної ради»; скасувати запис від 06 грудня 2019 року державного реєстратора Лідихівської сільської ради Янчарук В.А. про державну реєстрацію розірвання вищезазначеного договору оренди; визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора Лідихівської сільської ради Янчарук В.А. про розірвання договору оренди землі, індексний номер 50111613 від 10 грудня 2019 року на вищезазначену земельну ділянку. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірний договір оренди був достроково розірваний селищною радою в односторонньому порядку без достатніх для цього підстав.
28 лютого 2020 року ухвалою Теофіпольського районного суду Хмельницької області позовні вимоги забезпечено, заборонено Теофіпольській селищній раді Теофіпольського району Хмельницької області вчиняти будь-які дії, в тому числі розпоряджатися земельною ділянкою сільськогосподарського призначення, товарного сільськогосподарського виробництва, площею 42,9130 га з кадастровим номером 6824755100:02:005:0095, яка розташована на території Теофіпольської селищної ради Теофіпольського району Хмельницької області.
18 березня 2020 року до суду першої інстанції надійшло клопотання Теофіпольської селищної ради про скасування заходів забезпечення позову, мотивоване тим, що вжиті судом заходи забезпечення позову є необґрунтованими, оскільки після державної реєстрації дострокового розірвання договору оренди спірна земельна ділянка є вільною та перебуває у розпорядженні селищної ради, відтак остання вправі вільно розпоряджатися нею, в тому числі передавати в оренду шляхом проведення аукціону. В матеріалах справи відсутні докази того, що селищна рада вчинила дії щодо продажу спірної земельної ділянки або передачі її в оренду іншій особі. Крім того, у випадку оголошення селищною радою земельних торгів у формі аукціону на право оренди на земельну ділянку, позивач жодним чином не позбавлений можливості подавати заяву та прийняти участь в аукціоні, процедура якого є довготривалою та по часу може перевищувати строк розгляду справи в суді. Заборона селищній раді розпоряджатися спірною земельною ділянкою є надмірним заходом, який не ґрунтується на реальних обставинах справи та не відповідає змісту позовних вимог.
Ухвалою Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 20 березня 2020 року у задоволенні заяви Теофіпольської селищної ради про скасування заходів забезпечення позову відмовлено. При цьому суд першої інстанції виходив зі змісту позовних вимог, зокрема, того, що позивачем оспорено дострокове припинення його права користування майном, здійснене іншою стороною договору в односторонньому порядку. Теофіпольська селищна рада внаслідок одностороннього дострокового розірвання договору оренди земельної ділянки набула право здійснювати розпорядження даною земельною ділянкою. Крім того, селищною радою не надано доказів на підтвердження тієї обставини, що на момент прийняття судом ухвали про забезпечення позову було розпочато проведення публічних конкурсних процедур щодо спірної земельної ділянки, що відповідно до ч. 11 ст. 150 ЦПК України є перешкодою для вжиття заходів забезпечення позову.
В апеляційній скарзі Теофіпольська селищна рада просила вищевказану ухвалу суду скасувати та постановити нове судове рішення про скасування заходів забезпечення позову.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції не встановлено, в чому саме полягає можливість істотного ускладнення або унеможливлення виконання рішення суду у разі задоволення позову за умови наявності у Теофіпольської селищної ради права розпорядження спірною земельної ділянкою. В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження дійсного наміру Теофіпольської селищної ради розпорядитися спірною земельною ділянкою, а також того, що на час постановлення оскаржуваної ухвали ОСОБА_1 використовував земельну ділянку з метою оренди. В той же час селищна рада зауважила, що задля розпорядження спірною земельною ділянкою за існуючою встановленою законом процедурою необхідний тривалий час на вчинення ряду дій публічного характеру. 
В судове засідання представник апелянта не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. 
Позивач та представник позивача, заперечуючи проти апеляційної скарги зазначили, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а тому підстави для його скасування відсутні.
Представник відповідача в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав. 
Заслухавши учасників справи, перевіривши матеріали справи колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Згідно з ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Як вбачається із матеріалів справи, на підставі розпорядження голови Теофіпольської районної державної адміністрації від 27 березня 2015 року № 61 між ОСОБА_1 та Теофіпольського районною державною адміністрацією укладено договір оренди землі від 31 березня 2015 року №14, відповідно до якого позивачу передано в оренду земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 42,9130 га, з кадастровим номером 6824755100:02:005:0095, яка розташована на території Теофіпольської селищної ради та відноситься до нерозподілених земель (а.с. 9-10).
04 лютого 2016 року державним реєстратором реєстраційної служби Теофіпольського районного управління юстиції зареєстровано право оренди (договір оренди) земельної ділянки площею 42,9130 га, з кадастровим номером 6824755100:02:005:0095 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 13). 
Як вбачається зі змісту позовної заяви 07 червня 2017 року між позивачем та Теофіпольською районною державною адміністрацією укладено додаткову угоду про внесення змін до договору оренди землі від 31 березня 2015 року №14 згідно якої п. 8 договору викладено в іншій редакції, а саме зазначено, що договір укладено на термін до моменту посвідчення їх власниками права власності на земельні ділянки, але не більше як на сім років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. 
Позивач також вказав, що рішенням Теофіпольської селищної ради від 20 вересня 2019 року №7-43 «Про прийняття в комунальну власність земельних ділянок» прийнято в комунальну власність Теофіпольської селищної ради земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 42,9130 га з кадастровим номером 6824755100:02:005:0095, яка перебуває в користуванні позивача. 15 жовтня 2019 року державним реєстратором Білогірської районної державної реєстрації за Теофіпольською селищною радою зареєстровано право комунальної власності на спірну земельну ділянку площею 42,9130 га та внесено до Державного реєстру прав на нерухоме майно відповідний запис про право власності. 
Листом від 22 листопада 2019 року №738 Теофіпольська селищна рада проінформувала позивача про те, що у зв`язку з переходом права власності на орендовану земельну ділянку, відповідний договір оренди в односторонньому порядку розірвано (а.с. 11, 12). 
06 грудня 2019 року державним реєстратором Лідихівської сільської ради Теофіпольського району зареєстровано розірвання договору оренди землі від 31 березня 2015 року №14, що відображено в спеціальному розділі «Інше речове право припинено» Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права (а.с. 13). 
Рішенням державного реєстратора Лідихівської сільської ради Теофіпольського району від 10 грудня 2019 року, індексний номер 50111613, внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про розірвання договору оренди землі від 31 березня 2015 року. В графі «підстава» спеціального розділу «інше речове право припинено» Державного реєстру речових прав на нерухоме майно зазначено, що підставою для розірвання договору оренди землі є повідомлення про розірвання від 22 листопада 2019 року №738 видане Теофіпольскою селищною радою (а.с. 13).
Позивач, вважаючи, що спірний договір оренди був достроково розірваний селищною радою в односторонньому порядку без достатніх правових підстав, просив суд визнати незаконним та скасувати лист-повідомлення Теофіпольської селищної ради від 22 листопада 2019 року № 738 «Про розірвання в односторонньому порядку договору оренди землі від 31 березня 2015 року № 14, площею 42,9130 га з кадастровим номером 6824755100:02:005:0095, яка розташована на території Теофіпольської селищної ради»; скасувати запис від 06 грудня 2019 року державного реєстратора Лідихівської сільської ради Янчарук В.А. про державну реєстрацію розірвання вищезазначеного договору оренди; визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора Лідихівської сільської ради Янчарук В.А. про розірвання договору оренди землі, індексний номер 50111613, від 10 грудня 2019 року на вищезазначену земельну ділянку (а.с. 4).
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби ст. 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30.01.2003, №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 16.08.2018 року у справі № 910/1040/18.
Право на справедливий судовий розгляд, що гарантується статтею 6 Конвенції, має здійснюватися відповідно до норм закону, що передбачають наявність у сторін судового розгляду ефективного судового захисту з метою захисту їх цивільних прав (рішення ЄСПЛ «Beles and others v. The Czech Republic», 12/11/2002, § 49).
Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується шляхом заборони вчиняти певні дії.
Частина третя статті 150 ЦПК України встановлює, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Згідно з п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 березня 2019 року у справі № 824/239/2018).
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
Вказаний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 квітня 2019 року у справі № 308/3824/16-ц.
Також у постанові Верховного Суду від 24 грудня 2019 року у справі № 569/2011/18 зазначено, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову, забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу, наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову, ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів, запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Відповідно до ч. 1 ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.
Суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивачем доведено доцільність застосування відповідних заходів забезпечення позову, позаяк одностороннє розірвання селищною радою договору оренди землі від 31 березня 2015 року, граничний строк дії якого не закінчився, яке на момент подання позову було зареєстроване у встановленому порядку, становлять в своїй сукупності обставини, за яких суд першої інстанції обґрунтовано вважав вжиття відповідного виду забезпечення позову необхідним. 
Як вбачається зі змісту заяви про скасування заходів забезпечення позову та доводів апеляційної скарги селищна рада не навела нових обставин щодо безпідставності вжитих заходів забезпечення позову, які б не були предметом дослідження суду першої інстанції. 
Враховуючи, що позивач звернувся до суду з позовними вимогами немайнового характеру, у разі задоволення позовних вимог судове рішення не вимагатиме примусового виконання, відтак у цьому випадку застосовується та досліджується така підстава вжиття заходів забезпечення позову як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття зазначених заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. 
При цьому в таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, зокрема, чи зможе позивач їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду. 
Відмовляючи в скасуванні заходів забезпечення позову суд правомірно виходив з доведеності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування відповідного заходу забезпечення позову та зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову та предметом позовної вимоги, відповідністю та співмірністю вжитих заходів забезпечення позову, позаяк з наявних матеріалів справи вбачається реальна загроза ефективному захисту порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача в разі задоволення позову.
Колегія суддів також зазначає, що довготривалість проведення земельного аукціону щодо надання земельної ділянки в оренду та відсутність відомостей про початок відповідних підготовчих дій із його проведення саме по собі не свідчить про відсутність у відповідача наміру відчужити спірну земельну ділянку на користь третіх осіб.
Положеннями ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Апелянт не навів доказів на підтвердження обставин щодо необґрунтованості вжитих судом заходів забезпечення позову. Доводи апеляційної скарги спростовуються матеріалами справи та правомірними висновками суду першої інстанції, та не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення постановлено з порушенням норм процесуального права та зводяться виключно до переоцінки доказів у справі.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Теофіпольської селищної ради Теофіпольського району Хмельницької області залишити без задоволення.
Ухвалу Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 20 березня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 11 червня 2020 року.

Судді:                                                                        Р.С. Гринчук

Л.М. Грох

А.М. Костенко