КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
Справа № 755/5907/19 Головуючий у суді першої інстанції: Савлук Т. В. 
 апеляційне провадження № : 22-ц/824/678/2020 Головуючий: Гаращенко Д.Р.
 
12 лютого 2020 року                                                                                     м. Київ
 
Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:
Головуючого судді                            Гаращенка Д.Р.
суддів                                        Невідомої Т.О.,Пікуль А.А.
при секретарі                                     Гавриленко М.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою адвоката Щоголева Олександра Борисовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23.10.2019 у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Дарницьке трамвайне ремонтне експлуатаційне депо», Комунальне підприємство «Київпастранс» про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
 
ВСТАНОВИВ:
У квітні 2019 року адвокат ІЦоголев О. Б., який діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до КП «Дарницьке трамвайне ремонтне експлуатаційне депо», КП «Київпастранс» про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Просив визнати протиправним та скасувати наказ №248к-2 від 30 вересня 2016 року КП «Дарницьке трамвайне ремонтне експлуатаційне депо» щодо звільнення ОСОБА_1 з посади слюсаря по ремонту рухомого складу 4-го розряду відповідно до п.3 ст.36 КЗпП України, у зв`язку зі вступом на військову службу у Збройних Силах України на підставі контракту про проходження громадянами України військової служби від 30 вересня 2016 року; поновити ОСОБА_1 на посаді слюсаря по ремонту рухомого складу 4-го розряду на роботі у КП «Дарницьке трамвайне ремонтне експлуатаційне депо» з 30 вересня 2016 року; стягнути з КП «Дарницьке трамвайне ремонтне експлуатаційне депо» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час з моменту звільнення, за час вимушеного прогулу (538 робочих днів) з відрахуванням обов`язкових платежів».
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що звільнення з посади слюсаря по ремонту рухомого складу 4-го розряду на роботі у КП «Дарницьке трамвайне ремонтне експлуатаційне депо» з 30 вересня 2016 року, у зв`язку з призовом на військову службу на підставі пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України незаконним, так як за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, де вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Послався на те, що його перебування у складі Збройних Сил України свідчить про зупинення перебігу визначеного статтею 233 КЗпП України строку звернення до суду, вказані обставини унеможливили оскарження наказу про звільнення у місячний строк з дати його отримання і є підставою для поновлення цього строку відповідно до статті 234 КЗпП України. Оскільки роботодавцем не враховано закріплених трудовим законодавством гарантій для працівників на час виконання ними військового обов`язку у особливий період і незаконно звільнило його у зв`язку з призовом на строкову військову службу
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23.10.2019 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції адвокат Щоголев О. Б., який діє в інтересах ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу.
Просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.
В обґрунтування апеляційних вимог посилався на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено передчасно, без повного дослідження усіх обставин справи, що мають значення, з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Апелянт зазначив, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення не взяв до уваги, що згідно п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України передбачено у зв`язку із вступом на військову службу, крім випадків, коли за працівником зберігають місце роботи, посада відповідно до ч. 3, 4 ст. 119 КЗпП України.
Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України на підставі контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України. Наказ КП «Дарницьке трамвайне ремонтне експлуатаційне ДЕПО» № 248к-2 від 30.09.2019 суперечить законодавству України.
Апелянт зазначив, що під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач зазначив, що надав бланк з текстом заяви про звільнення за власним бажанням ОСОБА_1 від 30.09.2019, що суперечить положенням КЗпП на підставі якій звільнено ОСОБА_1 , що свідчить про недійсність такого наказу та запису в трудовій книжці.
На підтвердження вірності обґрунтувань в апеляційній скарзі посилався на висновки викладені в Постанові Верховного Суду № 537/430/18 від 12.09.2019.
23 грудня 2019 року представник відповідача КП «Київпастранс» Тараско Т.Є. надіслала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.
Вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які мали б підтвердити поважні причини несвоєчасного звернення з цим позовом до суду в межах строків, визначених ст. 233 КЗпП України. 
В судовому засіданні представник відповідача в задоволенні апеляційної скарги просила відмовити, а рішення суду залишити без змін.
Інші учасники процесу в судове засідання не з`явилась, були належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи, причини своєї неявки суду не повідомили.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка у судове засідання сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про день, час та місце розгляду справи не перешкоджає розгляду справи.
Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.
Судом першої інстанції встановлено, 30 вересня 2016 року ОСОБА_1 , звільнено з посади слюсаря по ремонту рухомого складу 4-го розряду відповідно до п.3 ст.36 КЗпП України, у зв`язку зі вступом на військову службу за контрактом, підстава - заява ОСОБА_1 (т. 1 а.с.78)
30 вересня 2016 року між Міністерством оборони України в особі Військового комісара Дніпровського районного у м. Києві військового комісаріату полковника ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено Контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (т.1 а.с. 27-30).
За наказом Військового комісара Дніпровського районного у м. Києві від 30 вересня 2016 року за №128, молодшого сержанта ОСОБА_1 , начальника відділення зв`язку та інформатизації - начальника радіостанції, зараховано до списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 з 30 вересня 2016 року.
За даними, які викладено у довідці Дніпровського районного у м. Києві військового комісаріату датовану 09 вересня 2019 року вих.№1850, сержант ОСОБА_1 перебуває на військовій службі в Дніпровському районному у м. Києві військовому комісаріаті.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вважав, що зазначені позивачем підстави в обґрунтування поважності причин пропуску місячного строку на звернення до суду не є такими, що об`єктивно унеможливлювали звернення до суду більш ніж два роки з монету звільнення з останнього місця роботи.
Копію наказу про звільнення і трудову книжку позивач отримав 30 вересня 2016 року (дата звільнення з останнього місця роботи), в цей же день позивача зараховано до списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Києві військового комісаріату (дата укладання Контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та видання наказу Військового комісара Дніпровського районного у м. Києві), однак з цим позовом до суду позивач звернувся лише 10 квітня 2019 року, про що свідчить дата реєстрації позову в канцелярії суду.
Сам факт ознайомлення з наказом про звільнення, отримання трудової книжки та повного розрахунку при звільнення на дату звільнення - 30 вересня 2016 року, підтвердив провідний інженер відділу кадрів філії КП «Київпастранс» Дарницького ТРЕД.
Безпідставними є посилання позивача про відсутність об`єктивної можливості оспорити своє звільнення у зв`язку зі службою у Збройних Силах України, оскільки позивач проходив службу за контрактом у Дніпровському районному у м. Києві військовому комісаріаті (місце розташування - м. Київ), докази, які мали свідчити, що позивач перебував у відрядженні чи проходив службу поза межами місця свого проживання, внаслідок чого не мав змоги звернутись з позовом до суду особисто або поштою, чи звернутися за професійною правничою допомогою і оскаржити своє звільнення через представника, в матеріалах справи відсутні.
Суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність визначених законом підстав для поновлення позивача на посаді слюсаря по ремонту рухомого складу 4-го розряду Комунального підприємства «Дарницьке трамвайне ремонтне експлуатаційне депо», як і для стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогул з урахуванням вимог ст. 235 КЗпП України, оскільки ці вимоги є похідними та залежать від вирішення судом спору про наявність підстав для поновлення працівника на займаній посаді, тому позовні вимоги про поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не підлягають задоволенню в повному обсязі.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Колегія суддів вважає, що рішення суду повністю відповідає зазначеній нормі процесуального закону.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи (ч. 1 ст. 23 КЗпП України).
Згідно частин 1, 3 ст. 24 КЗпП України, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.
Відповідно до пункту 3 ст. 36 КЗпП України підставою для припинення дії трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім призову працівника на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року.
Стаття 119 КЗпП України у реакції Кодексу на час видачі оскаржуваного наказу передбачала, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.
За працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. (частина третя статті 119 КЗпП України у реакції Кодексу на час видачі оскаржуваного наказу).
Відповідно до частини другої статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у реакції Закону на час видачі оскаржуваного наказу за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання.
Законом України № 433 від 14 травня 2015 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду», який набрав чинності 11 червня 2015 року, усунено розбіжності у формулюваннях положень законодавства і внесено зміни до статті 119 КЗпП України, а саме: у частині третій слова як «призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період»; замінено словами «призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період» ; а слова «до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року»; - словами «до дня фактичної демобілізації»; викладено пункту 3 частини першої статті 36 у наступній редакції: «3) призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу».
Особливий період в Україні розпочався з 18 березня 2014 року на підставі Указу Президента України № 303/2014 від 17 березня 2014 року «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України № 1126-VII від 17 березня 2014 року.
Гарантії щодо збереження за працівником місця роботи (посади) та середнього заробітку на підприємстві, в установі, організації, установлені згідно з вказаними нормами, є безумовними.
Частиною першою статті 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки (стаття 234 КЗпП України).
Даною статтею не визначається перелік поважних причин, які можуть бути підставою для поновлення строку, що свідчить про те, що їх поважність оцінюється судом у кожному конкретному випадку окремо залежно від фактичних обставин. Під поважними причинами пропуску строку, встановленого частиною першою статті 233 КЗпП України, варто розуміти такі причини, що об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду і підтверджуються належними доказами.
У справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.
Поважність причин означає, що працівник не ставився зневажливо до питання про захист своїх прав, але його зверненню за захистом перешкоджали такі причини, які зобов`язують оточуючих, органи державної влади та інших суб`єктів, з урахуванням норм моралі, виявити повагу до працівника.
Поважними причинами пропущення строку звернення до суду за вирішенням трудового спору визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами щодо неможливості такого звернення.
Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений ст. 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку.
Судоми з`ясовано, що копію наказу про звільнення і трудову книжку позивач отримав 30 вересня 2016 року, а тому за правилами, визначеними ст.ст. 261, 253 ЦК України, обчислення строку звернення до суду розпочато з 01 жовтня 2017 року, відповідно його закінчення припадає на дату – 01 листопада  2017 року.
При цьому, сам факт ознайомлення з наказом про звільнення, отримання трудової книжки та повного розрахунку при звільнення на дату звільнення – 30 вересня 2016 року, підтвердила в суді першої інстанції свідок ОСОБА_3 , провідний інженер відділу кадрів філії КП «Київпастранс» Дарницького ТРЕД.
Проте, з позовом до суду ОСОБА_1 звернувся лише 10 квітня 2019 року, про що свідчить дата реєстрації позову в канцелярії суду (т. 1 а.с. 1-10).
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність визначених законом підстав для поновлення позивача на посаді слюсаря по ремонту рухомого складу 4-го розряду КП «Дарницьке трамвайне ремонтне експлуатаційне депо», як і для стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогул з урахуванням вимог ст. 235 КЗпП України, оскільки ці вимоги є похідними та залежать від вирішення судом спору про наявність підстав для поновлення працівника на займаній посаді, тому позовні вимоги про поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не підлягають задоволенню в повному обсязі.
Також, колегія суддів не приймає доводів апелянта про відсутність об`єктивної можливості оспорити своє звільнення у зв`язку зі службою у Збройних Силах України, оскільки позивач проходив службу за контрактом у Дніпровському районному у м. Києві військовому комісаріаті (місце розташування – м. Київ), докази, які мали свідчити, що позивач перебував у відрядженні чи проходив служби поза межами місця свого проживання, внаслідок чого не мав змоги звернутись з позовом до суду особисто або поштою, чи звернутися за професійною правничою допомогою і оскаржити своє звільнення через представника, в матеріалах справи відсутні.
Таким чином, вказані позивачем підстави пропуску строку на звернення до суду із позовом про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не є поважними, а тому відсутні підстави для поновлення строку на звернення із позовом.
З огляду на наведені обставини та враховуючи, що позивачем не доведено поважності причин пропуску строку звернення до суду що стосується його звільнення з роботи, суд першої інстанції вірно вважав такий строк пропущеним та належним чином обґрунтував свій висновок який не спростовують доводи апеляційної скарги.
Доводи апелянта про те, що відповідач надав ОСОБА_1 бланк заяви про звільнення з текстом не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_1 виявив особисте бажання звільнитися з роботи у зв`язку з вступом на військову службу, що підтверджується його заявою в матеріалах справи, а тому не спростовують обставин, які б перешкоджали законності припинення трудових відносин між ним та КП «Дарницьке трамвайне ремонтне експлуатаційне депо». 
Колегія суддів дійшла висновку, що позивачем не надано суду першої інстанції і не представлено апеляційному суду належних і допустимих документальних доказів на спростування доведеного відповідачем звільнення позивача з дотриманням вимог чинного трудового законодавства.
Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 263, 375 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.
Згідно ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки інші доводи апеляційної скарги на правильність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції не впливають, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23.10.2019 залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -
 
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу адвоката Щоголева Олександра Борисовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23.10.2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду з підстав визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 21 лютого 2020 року.
 
Головуючий                                                                                          Д.Р. Гаращенко

Судді                                                                                                   Т.О. Невідома

                                                                                                             А.А. Пікуль