Постанова
Іменем України
 
30 квітня 2020 року 
м. Київ
 
справа № 626/1183/19
провадження № 61-17924св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Крата В. І., 
учасники справи:
заявник - ОСОБА_1 ,
заінтересова особа - державний виконавець Красноградського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Харківській області Винник Надія Сергіївна,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Красноградського районного суду Харківської області від 10 червня 2019 року у складі Рибальченко І. Г. та постанову Харківського апеляційного суду від 17 вересня 2019 року у складі колегії суддів: Хорошевського О. М., Кіся П. В., Яцини В. Б.,
ВСТАНОВИВ:
Історія справи
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця Красноградського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Харківській області Винник Н. С. (далі - Красноградського ВДВС ГТУЮ в Харківській області Винник Н.С), у якій просив суд визнати дії державного виконавця Красноградського ВДВС ГТУЮ в Харківській області Винник Н. С., щодо винесення постанови від 06 березня 2018 року по ВП № 50469367 про встановлення йому тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, незаконними та скасувати постанову від 06 березня 2018 року по ВП № 50469367 про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.
Скарга мотивована тим, що 14 травня 2019 року при перетині кордону він дізнався про наявність тимчасового обмеження виїзду за кордон на підставі постанови державного виконавця.
Вважає, що з огляду на положення статті 58 Конституції України (зворотність дії закону в часі) до нього не можуть бути застосовані обмеження, передбачені частиною 9 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», якою змінено статтю 71 Закону, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку примусового стягнення заборгованості зі сплати аліментів» від 07 грудня 2017 року, оскільки дані наведені в постанові не дають можливості встановити чи наявна заборгованість понад 6 місяців та який її розмір саме з 6 лютого 2018 року.
Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанції
Ухвалою Красноградського районного суду Харківської області від 10 червня 2019 року,  залишеною без змін постановою Харківського апеляційного суду від 17 вересня 2019 року, у задоволенні скарги  ОСОБА_1 відмовлено. 
Рішення судів мотивовані тим, що заявлені вимоги про визнання дій державного виконавця Красноградського ВДВС ГТУЮ в Харківській області Винник Н. С. безпідставні. Державний виконавець діяв відповідно до закону, в межах своїх повноважень і права заявника указаними діями не було порушено. 
Короткий зміст вимог наведених у касаційній скарзі
У жовтні 2019 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв?язку подав касаційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу Красноградського районного суду від 10 червня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 17 вересня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким визнати дії державного виконавця Красноградського ВДВС ГТУЮ в Харківській області Винник Н. С. щодо винесення постанови від 06 березня 2018 року по виконавчому провадженні № 50469367 про встановлення ОСОБА_1 тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, незаконними та скасувати постанову від 06 березня 2018 року по виконавчому провадженні № 50469367 про встановлення ОСОБА_1 тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.
Касаційна скарга обґрунтована тим, що державним виконавцем відбиралися письмові пояснення, де ОСОБА_1 зазначено, що він щомісячно сплачує по 500 грн та надає квитанції про сплату аліментів до Красноградського ВДВС ГТУЮ у Харківській області. Також зазначає, що проведений розрахунок заборгованості по аліментам не відповідає дійсності, оскільки неврахована його реальна заробітна плата, оскільки він з травня 2015 року працює у ФОП ОСОБА_2 . Відповідно до своїх обов`язків водія здійснює перевезення вантажів як на території України так і за її межами. Відповідно тимчасове обмеження виїзду за кордон позбавляє його роботи та засобів для існування, а також забезпечення виконання рішення суду по сплаті аліментів та утримання неповнолітніх дітей. Суди прийняли необґрунтоване і немотивоване рішення, яке не узгоджується із принципом верховенства права, тому підлягає скасуванню.
Аргументи учасників справи 
У січні 2020 року начальник Красноградського РВ ДВС Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції м. Харкова подав відзив на касаційну скаргу.
Відзив мотивований тим, що твердження ОСОБА_1 про щомісячну сплату ним аліментів нічим не підтверджено. Всі надані ОСОБА_1 квитанції про сплату аліментів на користь ОСОБА_3 були враховані державним виконавцем при проведенні розрахунку заборгованості по аліментам. Разом з цим, ОСОБА_1 офіційно працює з 2015 року по сьогоднішній день, при цьому не сплачує аліменти визначені Красноградським районним судом в розмірі 1/3 частина заробітку (доходу) на користь ОСОБА_3 на утримання 2-х неповнолітніх дітей - доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та сина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 , що є грубим порушенням статті 164, 382 КК України та статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», про що ОСОБА_1 неодноразово вказувалось та він був попереджений про відповідальність за порушення чинного законодавства, в тому числі кримінальну. 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 29 листопада 2019 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу. 
У лютому 2020 року матеріали цивільної справи № 626/1183/19 надійшли до Верховного Суду та 11 лютого 2020 року передані судді-доповідачу.
Позиція Верховного Суду: 
Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.
Судами встановлено, що 27 листопада 2009 року набрало законної сили рішення Красноградського районного суду Харківської області яким з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 стягнуто аліменти на доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/3 частин заробітку але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, починаючи з 25 вересня 2009 року і до повноліття дітей.
12 березня 2014 року Красноградським районним судом Харківської області видано дублікат виконавчого листа № 2-874/09 про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на двох дітей.
Постановою державного виконавця ВДВС Красноградського РУЮ від 13 червня 2014 року змінено прізвище стягувача з « ОСОБА_3 » на « ОСОБА_3 ».
Постановою того ж державного виконавця від 23 грудня 2015 року виконавче провадження закінчено у зв`язку з тим, що встановлено місце роботи боржника у м. Харкові. При цьому визначено розмір заборгованості станом на 01 грудня 2015 року у розмірі 76 403,06 грн.
Виконавче провадження відкрито постановою державного виконавця Фрунзенського ВДВС ХМУЮ від 25 лютого 2016 року.
12 березня 2016 року звернуто стягнення на дохід боржника.
16 лютого 2018 року дублікат виконавчого листа № 2 - 877/09 від 12 березня 2014 року передано до Красноградського РВ ДВС ГТУЮ у Харківській області, яким він прийнятий до виконання 01 березня 2018 року.
Заборгованість ОСОБА_1 по сплаті аліментів склала: на 01 лютого 2018 року - 123 389,73 грн, а на 01 березня 2018 року - 126 279,40 грн. Доказів про те, що цей розрахунок був оскаржений боржником, суду не надано.
Ухвалою Красноградського районного суду Харківської області від 30 березня 2018 року здійснено привід ОСОБА_1 до Красноградського РВ ДВС ГТУЮ у Харківській області. При цьому судом було встановлено, що ОСОБА_1 вимоги державного виконавця не виконує, на виклики не з`являється, причин неявки не повідомляє.
06 лютого 2018 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку примусового стягнення заборгованості зі сплати аліментів», яким внесено зміни до ряду законодавчих актів, у тому числі й до Закону України «Про виконавче провадження». Зокрема, посилено відповідальність платників аліментів у разі допущення заборгованості, введено відповідні заходи та порядок їх застосування з наданням відповідних повноважень державному виконавцю.
Згідно з пунктом 1 частини дев`ятої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», у редакції чинної на час винесення державним виконавцем постанови від 13 вересня 2018 року, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, державний виконавець виносить вмотивовану постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі. 
В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 травня 2019 року у справі № 639/1140/18-ц (провадження № 61-6208 св 19) вказано, що «посилання касаційної скарги на те, що оскільки закон зворотної дії в часі не має, то строк несплати аліментів за шість місяців для винесення постанови державного виконавця повинен був обчислюватися з дня набрання чинності Закону України «Про виконавче провадження» у відповідній редакції, тобто з 06 лютого 2018 року, не заслуговують на увагу, так як підставами для винесення постанови, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» є саме наявність заборгованості зі сплати аліментів, яка утворилася після винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, та сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців».
Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (HORNSBY v. GREECE, № 18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).
Встановивши, що боржник має заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 126279,40 грн станом на 01 березня 2018 року, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що державний виконавець постановами від 06 березня 2018 року по ВП № 50469367, ВП № 50469367 у визначений законом спосіб та в межах наданих йому повноважень обґрунтовано обмежив тимчасово прав боржника, та правильно застосував до спірних правовідносин положення статей 18, 71 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин.
Апеляційний суд встановив, що винні дії боржника у виникненні заборгованості по сплаті аліментів були встановлені у подальшому Красноградським районним судом Харківської області, постановою від 12 березня 2019 року, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого частиною першою статті 183-1 КУпАП.
Таким чином, висновок судів про те, що в державного виконавця були передбачені законом підстави для тимчасового обмеження ОСОБА_1 у виїзді за межі України, відповідає обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які суд правильно застосував.
Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що встановлення обмеження перетинання кордону України впливає на його трудову діяльність не можна вважати обґрунтованим, оскільки доказів щодо необхідності в своїй діяльності перетинати кордон при виконанні своїх трудових обов`язків, матеріали справи не містить.
Європейський суд з прав людини зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Висновки Верховного Суду
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Ухвалу Красноградського районного суду Харківської області від 10 червня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 17 вересня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                              І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

В. І. Крат