22-ц/804/1712/20 
                                                                                265/8379/19 
                                               
Головуючий у 1-й інстанції  Козлов Д.О.
Суддя-доповідач: Попова С.А.           
    
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

06 травня  2020 року                                                                                                            місто Маріуполь 
Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:   
головуючого судді       Попової С.А.,
              суддів                            Мироненко І.П., Пономарьової О.М., 
за участю секретаря     Галстяна Г.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі 
апеляційну скаргу   ОСОБА_1 
на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя  Донецької області від  24 лютого 2020 року, ухваленого у складі судді  Козлова Д.О., повний текст рішення складено 05 березня 2020 року, 
у цивільній справі 
за позовом ОСОБА_1 
до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
про застосування наслідків нікчемності заповіту,
третя особа – Четверта маріупольська державна нотаріальна контора,
    
  В С Т А Н О В И В:
1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог
В грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в обґрунтування зазначила, що її рідна баба, ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , за життя склала заповіт, посвідчений 01.03.2011р. державним нотаріусом Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори, реєстр № 1-292, за яким заповіла:
-  будинок та земельну ділянку АДРЕСА_1 , вклади у філіях та відділеннях АТ «Ощадбанк» батьку позивачки -  ОСОБА_5 (батько позивачки і відповідачки ОСОБА_3 ); батько помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ;
- квартиру  АДРЕСА_2 – ОСОБА_3 (рідній сестрі позивачки);
-  квартиру АДРЕСА_3 – ОСОБА_2 , двоюрідному братові позивачки. 
Четвертою маріупольською державною нотаріальною конторою 02.07.2019р. заведена спадкова справа № 258/2019 відносно померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 . Позивачка прийняла спадщину за законом після смерті бабусі, звернувшись 23.07.2019р. до нотаріальної контори із відповідною заявою.  
Але від своєї сестри вона отримала копію заповіту бабусі, який є нікчемним в силу закону, бо не відповідає встановленій формі та посвідчення всупереч ст. 1247 ЦК України і положенням в п.п. 156, 157 розділу 17 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дй нотаріусами України, а саме: у тексті заповіту від 01.03.2011р. відсутній час його складання, тобто години і хвилини. Крім того, незважаючи на те, що ОСОБА_4 написала фразу про прочитання нею заповіту вголос, заповідач не володіла українською мовою, і нотаріус відзначила, що учинила усний переклад на російську мову тексту заповіту, але такий переклад повинен бути здійснений письмово і оформлений відповідно до глави 8 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Заповіт не відповідає вимогам ст. 1248 ЦК України щодо прочитання заповідачем заповіту вголос і не містить письмового перекладу з української мови на російську мову. Оскільки заповіт є нікчемним в силу закону, то визнання недійсним його законом не передбачено. За таких обставин мають бути застосовані судом наслідки нікчемності заповіту від 01.03.2011р. у вигляді позбавлення права спадкування за ним осіб, визначених розпорядженням заповідача в якості спадкоємців – ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , що вона просила встановити судовим рішенням. 

У відзиві на позовну заяву відповідачка ОСОБА_3 (а.с. 42-44), що доводиться рідною сестрою позивачки ОСОБА_1 , просить застосувати наслідки нікчемності правочину шляхом позбавлення права на спадкування співвідповідача ОСОБА_2 . Доводи відзиву кореспондуються із доводами позовної заяви щодо нікчемності заповіту в силу закону. Відзначила, що з 1998 року по 2008 рік вона проживала разом із бабусею, яка не знала та не розуміла українську мову, читала та писала виключно російською мовою, що передбачало необхідність учинення нотаріусом письмового перекладу тексту підписаного заповіту. Оскільки вона звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, то не погоджується із вимогами щодо позбавлення її права на спадкування. 

У відзиві на позовну заяву представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_6 (т. 1 а.с. 74-75)  просить відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 за безпідставністю, посилаючись на: відповідність волевиявленню заповідача тексту заповіту; відсутності нормативно-правових актів, які вимагають від нотаріуса зазначати в тексті заповіту години та хвилини його складання; наявність в тексті заповіту дня, місяця та року його складання; текст заповіту заповідачем був прочитаний вголос та власноручно підписаний. Посилався на необґрунтованість доводів щодо не володіння заповідачем  українською мовою з огляду на те, що ОСОБА_4 була громадянкою України та українкою за національністю, що народилась та мешкала тривалий час в Хмельницькій області; в спірному заповіті нею власноруч здійснено записи українською мовою. 

У відзиві на позовну заяву завідувач Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори Одерій Г.В. (т. 1 а.с. 106), заперечуючи проти позову, наголошує, при посвідченні 01.03.2011р. заповіту ОСОБА_4 нею з дотриманням вимог регламентуючих чинних нормативно-правових актів була перевірена особа і дієздатність заповідача, відповідність заповіту її волі (заповідач і раніше складала заповіт від 05.03.2009р., яким заповідала одну з квартир онуку ОСОБА_2 ), текст заповіту особисто підписаний заповідачем, прочитаний вголос, час складання заповіту об 11год32хв та посвідчення заповіту міститься в посвідчувальному написі нотаріуса. За ст. 1247 ЦК України вимога зазначення часу складення заповіту має значення у випадку оспорювання справжності заповіту, чи виникнення спору про дієздатність заповідача на час складання заповіту, або коли існують два чи більше заповітів та необхідно встановити, який із них має силу, як такий, що складений пізніше. Однак у даному випадку жодна з цих обставин не виникає, справжність заповіту не оспорена у даній справі. Заповідач володіла українською мовою, нотаріусом був зроблений усний переклад заповіту з української мови на російську; заповідач не просила зробити їй письмовий переклад заповіту. 

Позивачкою ОСОБА_1 подано відповідь на відзив представника відповідача ОСОБА_2 – ОСОБА_6 (т. 1 а.с. 146-150) і на відзив третьої особи (т. 1 а.с. 183-189), які узгоджуються із доводами позовної заяви. Вказувала, що посвідчувальний напис нотаріуса не належить власне до форми та змісту заповіту, саме в якому і мав бути відзначений час його складання (дата, години, хвилини). Не погоджувалась із твердженнями, що заповідач володіла українською мовою.
Судом першої інстанції обґрунтовано відхилені посилання позивача (у відповіді на відзив відповідача і третьої особи) на Методичні рекомендації щодо посвідчення заповітів, видачі їх дублікатів та зберігання, підготовлених на виконання пп. 2.4 п. 2 рішення колегії Головного управління юстиції у Донецькій області від 24 січня 2014 року, а також на Методичні рекомендації з питань посвідчення заповітів, затверджених Рішенням методичної ради з питань нотаріату при Головному управлінні юстиції у Київській області від 1 березня 2012 року, - з огляду впровадження цих актів роз`яснювального характеру після посвідчення оспорюваного у даній справі заповіту від 01.03.2011р. 

Співвідповідачем ОСОБА_3 подано відповідь на відзив нотаріальної контори (а.с. 210-211), якій висловлено непогодження.  

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя  Донецької області від 24 лютого 2020 року  у задоволенні позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про застосування наслідків нікчемності заповіту, третя особа - Четверта маріупольська державна нотаріальна контора,  - відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, керуючись положеннями ст.ст. 1247, 1248 ЦК України, виходив з того, що заповіт складений і посвідчений нотаріусом із дотриманням передбаченого законом порядку. Суд відхилив, як бездоказові, доводи позовної заяви з приводу того, що спадкодавець ОСОБА_4 не розуміла українську мову, якою викладено текст оспорюваного заповіту, який заповідач прочитала вголос та власноручно підписала.  На підставі зібраних доказів,  тому числі і досліджених матеріалів спадкової справи, наданих суду в засвідчених копіях, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для констатації нікчемності заповіту і застосування наслідків його нікчемності у вигляді заявленої ОСОБА_1 вимоги про позбавлення відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 права на спадкування заповітом після смерті ОСОБА_4 .   

Короткий зміст вимог апеляційної скарги 
В  апеляційній скарзі ОСОБА_1 (т. 1а.с. 237-248), посилаючись на порушення норм процесуального та неправильне застосування норм  матеріального права, просить рішення скасувати та постановити нове про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга вмотивована положеннями ст. 1247 ЦК України, п. 157 розділу 17 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженою наказом Міністерства юстиції України 03.03.2004 року № 20/5, за якими заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем, тобто повинен містити дату (день, місяць, рік), годину, хвилину. В порушення вказаних норм оспорюваний заповіт не містить часу складання, а саме години та хвилини, тому в силу ст. 1257 ЦК України є нікчемним.
Посвідчувальний напис, на чому акцентував увагу суд, не належить до форми та змісту оспорюваного заповіту, який в даному випадку має вади у вигляді відсутності в його тексті години і хвилини складання та підписання заповідачем. 
Неправильне застосування норм матеріального права полягає у неприйнятті судом до уваги приписів ст.ст. 1247, 1257 ЦК України, неправильному інтерпретуванні норм Правил ведення нотаріального діловодства.
Суд допустив протирічливі висновки, аналізуючи поняття «часу складення заповіту», помилково зазначаючи, що час складення заповіту не повинен містити години та хвилини, а повинен містити тільки дату.
Заповідач ОСОБА_4 не володіла українською мовою, в побуті спілкувалася, листувалася російською мовою, чому було надано підтвердження письмовими доказами, що підтвердила і відповідач ОСОБА_3 . А відображена у тексті заповіту стандартна фраза заповідача «текст заповіту мною прочитано вголос та власноручно підписано», викладена ОСОБА_4 українським буквами, не підтверджує факту володіння заповідача українською мовою, тим більше, що нотаріус учинили усний переклад тексту заповіту з державної мови на російську, що зазначено у посвідчувальному написі нотаріуса. ОСОБА_4 не зачитувала цей заповіт вголос. Комбінація посвідчувальних написів з використанням форми № 42 (додаткової) і форми № 45 (основної) підтверджує те, що заповідач не володіла українською мовою. Але ж  державним нотаріусом Одерій Г.В. не здійснювався письмовий переклад заповіту на російську мову. В даній частині не погоджується із рішенням суду щодо відсутності підстав для учинення нотаріусом письмового перекладу мови заповіту на мову, якою вільно володіла заповідач. 
Оскільки предметом позову не є питання перевірки волевиявлення заповідача, то прийняття судом до уваги попереднього заповіту ОСОБА_4 від 05.03.2009р., є безпідставним. І чинність цього попереднього заповіту не відновлюється, оскільки новий заповіт від 01.03.2011р. є нікчемним в силу закону. 
В апеляційній скарзі позивачкою наведено низку рішень Верховного Суду України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ України по аналогічних, на погляд ОСОБА_1 , правовідносинах з наголосом на тому, що в тексті заповіту повинен зазначатися час складення, який містить не тільки дату, а й години та хвилини. А також позивач не погоджується із використаними судом правовими висновками Верховного Суду як такими, що не відносяться до суті позову.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 (т. 2 а.с. 45-58) просить скасувати рішення і застосувати наслідки нікчемності заповіту, позбавивши ОСОБА_2 права на спадкування за заповітом. А в задоволенні вимог, пред`явлених до неї – відмовити. Доводи відзиву кореспондуються із доводами її відзиву на позовну заяву ОСОБА_1 . 

Процедура розгляду справи апеляційним судом
Справа розглядається за участю представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_6 , який заперечував проти доводів апеляційної скарги, та у відсутність позивачки ОСОБА_1 , відповідачки ОСОБА_3 , представника третьої особи – Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори, від яких надійшли заяви про розгляд справи у їх відсутність (т. 2а.с. 33-43), а також у відсутність належним чином повідомленого відповідача ОСОБА_2 (т. 2 а.с. 60), неявка яких в силу ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи. 

Фактичні обставини справи, встановлені судом
Як встановлено судом і це підтверджується  матеріалами справи, ОСОБА_4 померла  ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а.с.6).  
За своє життя ОСОБА_4 склала заповіт від 01.03.2011р., посвідчений державним нотаріусом Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори Г.В.Одерій за реєстром № 1-292, за яким на випадок своєї смерті заповіла належні їй на праві власності: 
- будинок та земельну ділянку АДРЕСА_1 , сім рахунків зі вкладами у філіях та відділеннях АТ «Ощадбанк» - ОСОБА_5 ;
-  квартиру АДРЕСА_2 - ОСОБА_3 ;
-  квартиру АДРЕСА_3 , чотири рахунки на вкладах у філіях та відділеннях АТ «Ощадбанк» - ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 8) 
В заповіті зазначено про роз`яснення прав і положень ст.ст.1241, 1254, 1307 ЦК України; в заповіті є рукописний запис ОСОБА_4 «Текст заповіту мною прочитано вголос та власноручно підписано», є підпис заповідача. В заповіті зазначено дату його складення 01.03.2011р. В посвідчувальному написі нотаріуса міститься інформація про час підписання заповіту заповідачем об 11 годині 05 хвилин, а також вказано, що заповіт записано нотаріусом зі слів ОСОБА_4 , заповіт до підписання прочитаний уголос заповідачем ОСОБА_4 і власноручно підписаний нею у присутності нотаріуса, особу заповідача встановлено, дієздатність перевірено; нотаріусом здійснено усний переклад з української мови на російську мову. 
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_5 , що доводиться сином заповідача ОСОБА_4 і батьком позивачки ОСОБА_1 та її сестри – відповідачки ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 9, 12-13, 132зв., 134).
Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 Четвертою маріупольською державною нотаріальною конторою 02.07.2019р. заведена спадкова справа № 258/2019 за заявами онуків  ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 . Матеріли спадкової справи, окрім оспорюваного заповіту від 01.03.2011р. містять і інший заповіт від 05.03.2009р., за яким ОСОБА_4 заповіла належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_3 ОСОБА_2   (т. 1 а.с. 115-140). Свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям не видані. 

2. Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Вивчивши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню,  виходячи з такого.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
Згідно ст.1233 ЦК України - заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Згідно ст.1234 ЦК України - право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.
Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтею 1247 ЦК України, згідно якої загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт має бути  посвідчений  нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.
Відповідно до ч.ч. 1- 2 ст. 1248 ЦК України нотаріус посвідчує  заповіт,  який  написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. 
Аналогічні положення втілені в п. 157 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних  дій  нотаріусами України,  затверджена наказом Міністерства  юстиції  України  від 03.03.2004 N 20/5 (з подальшими змінами в редакції на момент посвідчення заповіту від 01.03.2011р.), зареєстрована в Міністерстві юстиції України 03.03.2004 за N 283/8882 (далі за текстом – Інструкція), згідно із якими: заповіт  має бути  складений у письмовій  формі,  із зазначенням  місця  і  часу  складення  заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний  заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт  з  її  слів власноручно  або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос  прочитаний  заповідачем  і підписаний ним, про що зазначається ним перед його підписом.
Згідно із п. 9 Інструкції мова нотаріального діловодства визначається у відповідності до статті 15 Закону України Про нотаріат. Якщо особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не знає мови, якою ведеться діловодство, тексти оформлюваних документів мають бути перекладені їй нотаріусом або перекладачем у письмовій або усній формі, про що зазначається в посвідчувальному написі. Особа, що не володіє мовою, якою виготовлений  документ, підписується тією мовою, яку вона знає. 
Статтею 15 Закону України Про нотаріат (в редакції, чинній на момент укладення заповіту) визначено, що мова нотаріального діловодства визначається ст. 20 Закону Української РСР "Про мови в Українській РСР".  Якщо особа, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії, не знає мови, якою ведеться діловодство, тексти оформлюваних документів мають бути перекладені їй нотаріусом або перекладачем.
За положеннями в п. 25 Інструкції: про всі нотаріальні дії робиться запис у реєстрах для реєстрації нотаріальних дій після того, як нотаріус зробить посвідчувальний напис на документі або підпише документ,  що ним видається.
Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203 ЦК України.
Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).
Із змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.
Як встановлено судом, заповіт від 1 березня 2011 року складений державним нотаріусом Одерій Г. В. за допомогою комп`ютерної техніки, із зазначенням місця складення такого заповіту і часу його підписання власноруч заповідачем ОСОБА_4 , перед підписанням прочитаний вголос заповідачем та підписаний ним особисто. 
Нотаріусом учинено дію з реєстрації посвідченого заповіту у встановленому законом порядку (п. 25 Інструкції) шляхом внесення відомостей до Спадкового реєстру (а.с. 123), де відзначений час реєстрації вказаної дії – 11година 32 хвилини. Час складання заповіту і власноручного його підписання заповідачем об 11годині 05 хвилин зафіксований у накладеному на заповіті посвідчувальному написі нотаріуса (а.с. 8зв). Після накладення посвідчувального напису нотаріуса підписаний заповідачем заповіт є складеним та набрав чинності.
Законодавча вимога деталізувати годину і хвилину складання заповіту, поряд із датою, в самому змісті заповіту, на що посилалася позивачка в змісті позовної заяви і апеляційної скарги,  виникла з 03.04.2015р., у зв`язку із набуттям чинності внесених змін до Правил ведення нотаріального діловодства затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 22 грудня 2010 року № 3253/5, до форми № 45 додатку 25 (в редакції наказу Міністерства юстиції № 381/5 від 17.03.2015р.), тобто пізніше складення оспорюваного у даній справі заповіту від 01.03.2011р. Суд в достатньому обсязі проаналізував з дотриманням вимог ст. 5 ЦК України дію нормативно-правових актів у часі, на які посилалася позивачка. 
Отже, в тексті оспорюваного заповіту міститься необхідний реквізит - дата його складання «перше березня дві тисячі одинадцятого року» і нотаріусом посвідчено дату підписання його власноруч заповідачем ОСОБА_4 «об 11 годині 05 хвилин». 
Вчинений судом першої інстанції аналіз поняття «часу складення заповіту» не призвів до неправильного вирішення справи.  
Сам по собі факт не відзначення в тексті заповіту часу його складання (години і хвилини), за умови наявності відомостей в посвідчувальному написі нотаріуса про час складання заповіту ОСОБА_4 і її особистого підписання тексту заповіту «об 11 годині 05 хвилин», і внесення відповідних відомостей до Спадкового реєстру із вказівкою часу цієї дії (11год32хв), не є підставою для констатації судом  визнання заповіту нікчемним; даний факт не є викривленням волі заповідача чи його фальсифікації, або актом тиску на нього, або порушенням таємниці заповіту, оскільки такі дії вчинені безпосередньо нотаріусом - тобто єдиною довіреною у даному питанні (складенні заповіту) посадовою особою.
Обставини, на які посилається позивач, що мають формалізований характер, не є підставами для визнання заповіту недійсним, оскільки заповідач на момент складання заповіту, в якому зазначена дата його складання і посвідчений повноважною особою (нотаріусом) час його власноручного підписання ОСОБА_4 , як презюмується, мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, її волевиявлення було вільним, відповідало його внутрішній волі та було спрямоване на настання наслідків, зазначених у заповіті на розпорядження належним їй майном на випадок своєї смерті, а позивачем не надано жодних доказів, які б вказували на те, що оспорюваний нею заповіт є недійсним з підстав, визначених статтею 1257 ЦК України. 
Суд, оцінивши в сукупності зібрані докази з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України, відхилив, як не доведені, доводи ОСОБА_1 щодо нерозуміння заповідачем ОСОБА_4 української мови. 
Так, суд слушно врахував, що за своє життя ОСОБА_4 учиняла не один правочин українською мовою, а саме: складання заповіту державною мовою від 05.03.2009р., якою заповідала належну їй на праві власності квартиру (по АДРЕСА_4 ) онуку ОСОБА_2 , із засвідченням українською мовою прочитання його тексту вголос (а.с. 120); учинений ОСОБА_4 , як дарувальником, договору дарування від 21.06.2012р. іншої квартири (по АДРЕСА_5 ) обдарованій онуці ОСОБА_3 (а.с. 49), при підписанні якого ані дарувальник ОСОБА_4 , ані обдарована ОСОБА_3 (відповідачка у даній справі) не заявляли про нерозуміння і не володіння/недостатнє володіння і сприйняття мови, якою викладено цей правочин, навпаки, в цьому договорі засвідчено, що сторони договір прочитали, схвалили та підписали – цей договір з мотивів нерозуміння дарувальником української мови не оспорювався. 
До того ж, на переконання колегії суддів, твердження позовної заяви щодо нерозуміння заповідача української мови є вкрай непереконливим з огляду на те, що ОСОБА_4 народилася в селищі Глушковці Ярмолинецького району Хмельницької області, тобто, як загальновідомо, в споконвічно україномовній місцевості держави Україна, заповідач є громадянкою України з 1991 року – що підтверджено представленими копіями її  паспорту (а.с. 76).
Беручи до уваги вищенаведені обставини, з огляду на те, що заповідач ОСОБА_4 в тексті заповіту відзначила українською мовою факт ознайомлення її з текстом заповіту, викладеного українською мовою, а також враховуючи відсутність клопотань заповідача з приводу учинення письмового перекладу тексту заповіту, у нотаріуса були відсутні підстави, унормовані п. 9 Інструкції та ст. 15 Закону України Про нотаріат для здійснення аутентичного перекладу в письмовій формі, на чому наполягає у змісті позовної заяви і апеляційної скарги позивач. Цим обставинам суд першої інстанції дав вірну оцінку. 
Зважаючи на власноручне відзначення заповідачем в тексті заповіту фрази, учиненої мовою цього правочину, «Текст заповіту мною прочитано вголос та власноручно підписано», доводи позовної заяви, продубльовані і в апеляційній скарзі, щодо порушення вимог ч. 2 ст. 1248 ЦК України (прочитання заповідачем заповіту вголос) не відповідають дійсним обставинам справи, правильно оцінених судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні. 
Відтак, твердження позивачки про нікчемність заповіту від 01.03.2011р. у зв`язку з недотриманням нотаріусом процедури його складання та посвідчення є необґрунтованими.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в достатньому обсязі встановив обставини справи за позовними вимогами АТ КБ «Приватбанк», відповідні їм правовідносини, поясненням та наданим доказам дав належну оцінку. Суд правильно застосував матеріальний закон, вимоги   ст.ст. 89, 263-264 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених статтею 1257 ЦК України підстав для визнання заповіту недійсним, у зв`язку з чим позов задоволенню не підлягає. 
Посилання в апеляційній скарзі на ухвалу Верховного Суду України від 28.04.2010р. у справі № 6-15249св09 не є слушними, оскільки обставини справи дещо інші і підстави для визнання заповіту нікчемним, окрім дефекту у відзначенні часу складання заповіту, ще й пов`язані із  порушенням процедури посвідчення неуповноваженою на те особою, та не відзначенням дійсного місця вчинення заповіту, що в сукупності дало підстави для констатації нікчемності заповіту.  
Аналогічно, не можна використати в даній справі наведену позивачем правову позицію висловлену в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29.03.2017р. у справі № 607/18133/15-ц, зважаючи інші, відмінні від даної справи за позовом ОСОБА_1 , обставини, встановлені судом  (нікчемність правочину базувалася на хворобі заповідача, посвідченні заповіту в лікарні, не прочитання заповідачем тексту заповіту вголос). 
Зважаючи на позицію позивача, яка заявленим позовом прагне підмінити формою заповіту суть викладеного в ньому волевиявлення заповідача, яке не оспорене, і продубльоване в низці інших правочинів, про що йшлося вище, а також не встановлення судом першої та апеляційної інстанції законних підстав для позбавлення відповідачів права на спадкування, то позовні вимоги про застосування саме таких наслідків нікчемності правочину не ґрунтуються на вимогах закону і заявлені вимоги не можна вважати ефективним способом захисту суб`єктивних прав позивачки. Відтак, посилання в позовній заяві на правові висновки Великої падати Верховного Суду у справах, в тому числі і господарської юрисдикції, щодо ефективного способу захисту прав, не є відносними до даної справи. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Серявін та інші проти України", заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів та обставин, на які посилався позивач, пред`являючи позов, і яким суд дав належу оцінку.
За таких обставин, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга позивачки ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду – залишенню без змін.
Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, суд, 

            П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 24 лютого 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. 
Повний текст постанови складено 08 травня 2020 року.

Судді:                                                                                   С.А.Попова 

                                                                                                           
І.П.Мироненко

                                                                                                                О.М.Пономарьова