Справа № 344/3793/20 
Провадження № 22-ц/4808/756/20 
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С.О. 
Суддя-доповідач Пнівчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 червня 2020 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої                        Пнівчук О.В.,
суддів:                        Мелінишин Г.П., Ясеновенко Л.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського міського суду від 13 березня 2020 року, в складі судді Бородовського С.О., у справі за позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківського Архієпархіального Управління Української Греко-Католицької церкви, державного реєстратора виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради Дудик Тараса Богдановича про визнання неповноважним приймати рішення про припинення релігійної організації Посічанський монастир Матері ОСОБА_2 УГКЦ, шляхом ліквідації та створення ліквідаційної комісії, визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, визнання протиправним та скасування реєстраційного запису та заяви про забезпечення позову,
в с т а н о в и в :
12 березня 202 року ОСОБА_1 подав до суду позов до Івано-Франківського Архієпархіального Управління Української Греко-Католицької церкви, державного реєстратора виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради Дудик Тараса Богдановича про визнання неповноважним приймати рішення про припинення релігійної організації Посічанський монастир Матері ОСОБА_2 УГКЦ, шляхом ліквідації та створення ліквідаційної комісії, визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, визнання протиправним та скасування реєстраційного запису.
Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 13 березня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто позивачу.
Не погоджуючись із вказаною ухвалою ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає, що ухвала постановлена судом з порушенням закону, не відповідає фактичним обставинам та наявним доказам, а тому підлягає скасуванню.
Суд, на думку апелянта, дійшов помилкового висновку, що заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати. Позивачем подано суду доказ - Витяг з ЄДРПОУ Посічанського монастиря Матері ОСОБА_2 , у якому в графі «Перелік засновників (учасників)» зазначено, що таким є ОСОБА_1 . Зазначеним позовом ОСОБА_1 бажає здійснити захист порушеного права від неповноважної особи – Івано-Франківського Архієпархіального Управління УГКЦ в особі Архиєпископа і Митрополита ОСОБА_3 , яким підписано Декрет №262 про припинення Посічанського монастиря Матері ОСОБА_2 , шляхом ліквідації.
Необґрунтованим є висновок суду про те, що має місце порушення правил об`єднання позовних вимог. Вважає, що всупереч волі засновника - позивача неповноважною особою Івано-Франківським Архієпархіальним Управлінням УГКЦ в особі Архієпископа і Митрополита В.Війтишина прийнято рішення про припинення релігійної організації, після чого це рішення подано державному реєстратору, яким вчинено реєстраційний запис про припинення. Похідна вимога про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора та реєстраційного запису залежить від задоволення основної позовної вимоги визнати неповноважним Івано-Франківське Архієпархіальне Управління УГКЦ в особі Архієпископа і Митрополита В.Війтишина приймати рішення про припинення релігійної організації Посічанський монастир Матері ОСОБА_2 .
Зазначає, що безпідставним є висновок суду, що вимоги про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора та визнання протиправним та скасування реєстраційного запису є публічно-правовим спором, а відтак вказана справа має розглядатися в порядку адміністративного судочинства. В позовній заяві зазначено правову позицію Великої палати Верховного суду від 22 січня 2020 року, яка розглядаючи справу №809/1025/17 за позовом ОСОБА_1 до державного реєстратора виконкому Івано-Франківської міської ради Дудика Т.Б. про визнання протиправним та скасування запису №11161100006000487 від 01.06.2017 року вказала, що оскільки спір, який виник у цій справі стосується правовідносин з прийняття уповноваженим органом рішення про припинення релігійної організації, юрисдикцію слід визначати відповідно до ч.5.ст. 16 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації».
Просить скасувати ухвалу суду та справу направити для розгляду вказаного суду в іншому складі суддів.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду про повернення заяви позивачеві розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Вислухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
       Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції, виходив із наявності правових підстави для повернення позовної заяви, передбачених п.1, 2, ч.4 ст. 185 ЦПК України. Зокрема, суд вказав, що ОСОБА_1 , діючи в інтересах ОСОБА_4 УГКЦ не подав жодного документа на підтвердження повноважень на право звернення до суду в інтересах ОСОБА_4 . Крім того, вимоги про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора та визнання протиправним та скасування реєстраційного запису є публічно-правовим спором, який виникає з приводу оскарження дій та рішень суб`єкта владних повноважень, державного реєстратора при здійсненні ним делегованих повноважень щодо вчинення реєстраційних дій, а відтак позов у зазначеній частині позовних вимог має розглядатися в порядку адміністративного судочинства. Суд зазначив також, що позовна заява подана з порушенням правил об`єднання позовних вимог, так позовні вимоги про визнання неповноважним Івано-Франківське Архієпархіальне Управління УГКЦ в особі Архієпископа і Митрополита В.Війтишина приймати рішення про припинення релігійної організації і позовні вимоги про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора та реєстраційного запису не пов`язані між собою підставою виникнення та поданими доказами, ці позовні вимоги не є основними та похідними одні від одних.
Однак з такими висновками суду не можна погодитись з огляду на наступне.
 Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно п.1 ч. 4 ст. 185 ЦПК України заява повертається у випадках, коли заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано.
Відповідно до ч. 2 ст. 175 ЦПК України позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником.
Із змісту поданої позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 , як фізична особа, звернувся в суд з позовом якому просив: визнати неповноважним Івано-Франківське Архієпархіальне Управління Української Греко-Католицької церкви в особі Архієпископа і Митрополита В. Війтишина приймати рішення про припинення релігійної організації Посічанський монастир Матері ОСОБА_2 УГКЦ шляхом ліквідації; визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора про внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань – рішення про припинення в результаті ліквідації релігійної організації Посічанський монастир Матері ОСОБА_2 та скасувати реєстраційний запис до вказаного реєстру рішення про припинення релігійної організації.
Подана позовна заява підписана особисто ОСОБА_1 . 
Як вбачається з Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 21.02.2020 року - ОСОБА_1 являється засновником релігійної організації Посічанський монастир Матері ОСОБА_2 УГКЦ, керівником організації та підписантом (а.с. 18-19).
Згідно відомостей про перебування юридичної особи у процесі припинення – за рішенням засновників з 01.06.2017 року перебуває в стані припинення.
З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції необґрунтовано зазначив про повернення позовної заяви з підстав того, що позовна заява подана особою, яка не має повноважень діяти в інтересах Посічанського монастиря Матері ОСОБА_2 .
Стосовно висновку суду про те, що має місце порушення правил об`єднання позовних вимог, слід зазначити наступне.
За змістом ч. 1 ст. 188 ЦПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні і похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).
Згідно ч. 1 ст. 188 ЦПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.
Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).
Відповідно до ч. 1 ст. 20 та ч. 4 ст. 188 ЦПК України не допускається об`єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.
Згідно із ч. 1, 2 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Відповідно п. 2 ч. 4 ст. 185 ЦПК України позовна заява повертається позивачу у випадках, коли порушено правила об`єднання позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень статті 188 цього Кодексу).
Згідно ч. 6 ст. 188 ЦПК України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи вправі до початку розгляду справи по суті може роз`єднати позовні вимоги, виділивши одну або декілька об`єднаних вимог в самостійне провадження, якщо це сприятиме виконанню завдання цивільного судочинства.
Про об`єднання справ в одне провадження, роз`єднання позовних вимог, про відмову в об`єднанні справ в одне провадження, роз`єднанні позовних вимог суд постановляє ухвалу (ч.7 ст. 188 ЦПК України).
Як вбачається із змісту поданої позовної заяви позивач посилався на те, що неповноважним суб`єктом - Івано-Франківським Архієпархіальним Управлінням УГКЦ в особі Архієпископа і Митрополита В. Війтишина прийнято та підписано Декрет, яким припинено Посічанський монастир Матері ОСОБА_2 УГКЦ шляхом ліквідації, після чого це рішення передано державному реєстратору, який вчинив реєстраційний запис про припинення релігійної організації. Таким чином, висновок суду про те, що позовні вимоги про визнання неповноважним Івано-Франківське Архієпархіальне Управління УГКЦ в особі Архієпископа і Митрополита В. Війтишина приймати рішення про припинення ОСОБА_5 Матері ОСОБА_2 УГКЦ шляхом ліквідації та скасування рішення державного реєстратора про внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань – про припинення в результаті ліквідації - релігійної організації та реєстраційного запису про припинення релігійної організації не підлягають розгляду в одному провадженні на стадії відкриття провадження без дослідження обставин по справі є передчасним.
Необґрунтованим є також висновок суду про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 про скасування рішення державного реєстратора та визнання протиправним та скасування реєстраційного запису про припинення релігійної організації є публічно-правовим спором, оскільки такий виник з приводу оскарження дій та рішень суб`єкта владних повноважень, державного реєстратора при здійсненні ним делегованих повноважень щодо вчинення реєстраційних дій, а тому така вимога підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. 
       
Відповідно до статті 35 Конституції України церква і релігійні організації в Україні відокремлені від держави, а школа - від церкви; жодна релігія не може бути визнана державою як обов`язкова, а згідно із статтею 5 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» церква (релігійні організації) в Україні відокремлена від держави; Держава не втручається у здійснювану в межах закону діяльність релігійних організацій, не фінансує діяльність будь-яких організацій, створених за ознакою ставлення до релігії.
Суспільні відносини у сфері утворення, реєстрації, діяльності та припинення релігійної організації врегульовано Законом України «Про свободу совісті та релігійні організації».
За змістом статті 7 вищевказаного закону релігійні організації в України утворюються з метою задоволення релігійних потреб громадян сповідувати і поширювати віру та діють відповідно до своєї ієрархічної та інституційної структури, обирають, призначають і замінюють персонал згідно із своїми статутами. Релігійними організаціями в Україні є релігійні громади, управління і центри, монастирі, релігійні братства, місіонерські товариства (місії), духовні навчальні заклади, а також об`єднання, що складаються з вищезазначених релігійних організацій. Релігійні об`єднання представляються своїми центрами (управліннями).
Статтею 16 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» передбачено, що діяльність релігійної організації може бути припинено у зв`язку з її реорганізацією (поділом, злиттям, приєднанням) або ліквідацією. Реорганізація або ліквідація релігійної організації здійснюється відповідно до її власних настанов. Реєстрація статутів (положень) новоутворених після реорганізації релігійних організацій здійснюється в порядку, встановленому статтею 14 цього Закону.
Відповідно до ч. 5 ст. 16 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» суд розглядає справу про припинення діяльності релігійної організації у порядку позовного провадження, передбаченого Цивільним процесуальним кодексом України , за заявою органу, уповноваженого здійснювати реєстрацію статуту конкретної релігійної організації, або прокурора.
Отже, чинним законодавством встановлено юрисдикційну належність спорів, які виникають у зв`язку з оскарженням рішень, дій, чи бездіяльності уповноваженого органу, пов`язаних з припиненням релігійної організації.
Так, згідно висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.01.2020 року у справі №809/1025/17 спір, який стосується правовідносин з прийняття уповноваженим органом рішення про припинення релігійної організації та питань участі позивача у створенні та діяльності релігійної громади, юрисдикцію спорів, що виникають з таких правовідносин, слід визначати відповідно до частини п`ятої статті 16 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», тобто в порядку цивільного судочинства.
За таких обставин, в суду першої інстанції не було правових підстав, передбачених ст.185 ЦПК України, для визнання позовної заяви неподаною та повернення її позивачу.
Згідно з ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Оскільки ухвала суду постановлена з порушенням норм процесуального права, то така підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 379, 381-384 ЦПК України, суд,
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Івано-Франківського міського суду від 13 березня 2020 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 04 червня 2020 року.

Головуюча                                                         О.В. Пнівчук
Судді:                                                                Г.П. Мелінишин 
Л.В. Ясеновенко