Постанова
Іменем України
29 травня 2020 року
м. Київ
справа № 565/1067/15-ц
провадження № 61-42890св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Сімоненко В. М. (суддя-доповідач), Петрова Є. П., Мартєва С.Ю.,
учасники справи:
позивач за первісним позовом - Публічне акціонерне товариство «Брокбізнесбанк», за зустрічним позовом ОСОБА_1 правонаступник ОСОБА_2 ,
відповідач за первісним позовом - правонаступник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ; за зустрічним позовом Публічне акціонерне товариство «Брокбізнесбанк»,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Апеляційного суду Рівненської області від 01 серпня 2018 року у складі суддів:  Гордійчук С. О., Ковальчук Н. М., Боймиструка С. В.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2015 року  Публічне акціонерне товариство «Брокбізнесбанк» (далі - ПАТ «Брокбізнесбанк») звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовна заява мотивована тим, що 16 жовтня 2013 року між сторонами укладено кредитний договір № 005, за умовами якого відповідач отримав кредит на споживчі потреби в сумі 145 000,00 грн під 26 % річних зі строком повернення до 15 липня 2014 року. Проте свої зобов`язання за кредитним договором відповідач не виконав, у зв`язку з чим станом на 29 липня 2015 року у нього перед позивачем утворився борг в сумі 281 841,49 грн.
З огляду на викладене, ПАТ «Брокбізнесбанк» просило суд стягнути з відповідача заборгованість за вказаним кредитним договором, яка станом на 29 липня           2015 року складає 281 841,49 грн.
У квітні 2016 року  ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Брокбізнесбанк» про зобов`язання вчинити дії.
Зустрічний позов мотивовано тим, що він є одночасно і кредитором і боржником банку, а тому має право на списання з вкладного (депозитного) рахунку, відкритого у ПАТ «Брокбізнесбанк» на його ім`я за договором банківського строкового вкладу «Стабільний» від 16 серпня 2013 року № D_260549782 грошові кошти в сумі 281 841,49 грн та зарахувати їх на погашення заборгованості за кредитним договором від 16 жовтня 2013 року № 005, укладеним між ним та    ПАТ «Брокбізнесбанк».
У зв`язку з викладеним,  ОСОБА_1 просив суд списати з вкладного (депозитного) рахунку, відкритого у ПАТ «Брокбізнесбанк» на його ім`я за договором банківського строкового вкладу «Стабільний» від 16 серпня 2013 року № D_260549782 грошові кошти в сумі 281 841,49 грн та зарахувати їх на погашення заборгованості за кредитним договором від 16 жовтня 2013 року            № 005, укладеним між ним та ПАТ «Брокбізнесбанк».
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 14 липня         2017 року у задоволенні позову ПАТ «Брокбізнесбанк» відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено.
Зобов`язано ПАТ «Брокбізнесбанк» списати з вкладного (депозитного) рахунку   № НОМЕР_1 ОСОБА_1 у ПАТ «Брокбізнесбанк» за договором банківського строкового вкладу «Стабільний» від 16 серпня 2013 року                           № D_260549782 , грошові кошти в сумі 281 841,49 грн та зарахувати їх на погашення заборгованості за кредитним договором від 16 жовтня 2013 року      № 005, укладеним ПАТ «Брокбізнесбанк» з ОСОБА_1 .
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Відмовляючи в задоволенні первісного позову та задовольняючи зустрічний позов суд першої інстанції, виходив з того, що обмеження, встановлені пунктом 8 частини першої статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» щодо заборони зарахування зустрічних вимог, у тому числі зустрічних однорідних вимог, припинення зобов`язань за домовленістю (згодою) сторін (у тому числі шляхом договірного списання), зарахування на вимогу однієї із сторін, на правовідносини, що виникли між ПАТ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_1 , не поширюються, і позивач за зустрічним позовом має право на зарахування коштів з вкладного (депозитного) рахунку у погашення своїх зобов`язань за кредитним договором, оскільки такі вимоги є однорідними, виникають із зобов`язань, у яких сторони мають статус одночасно кредитора і боржника. Отже, на правовідносини ПАТ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_1 не поширюються встановлені статтею 602 ЦК України обмеження щодо недопустимості зарахування зустрічних вимог як за зобов`язаннями, стороною яких є неплатоспроможний банк, оскільки настав випадок, установлений пунктом 8 частини першої статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
За таких обставин, враховуючи, що наявних на депозитному рахунку             ОСОБА_1 коштів достатньо, щоб погасити його заборгованість по кредитному договору (281 841,49 грн) в повному обсязі, за умови зобов`язання ПАТ «Брокбізнесбанк» списати з вкладного (депозитного) рахунку             ОСОБА_1 за договором банківського вкладу від 16 серпня 2013 року             № D_260549782  грошові кошти в сумі 281 841,49 грн та зарахувати їх на погашення заборгованості за кредитним договором від 16 жовтня 2013 року              № 005, з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Брокбізнесбанк» у погашення заборгованості за вказаним кредитним договором будь-які кошти стягненню не підлягають.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Апеляційного суду Рівненської області від 01 серпня 2018 року рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 14 липня             2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов                                      ПАТ «Брокбізнесбанк» задоволено.
Стягнуто з правонаступника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в межах вартості майна, одержаного у спадщину на користь ПАТ «Брокбізнесбанк» заборгованість за кредитом в сумі 281 841,49 грн, що складається із заборгованості по тілу кредиту в сумі 136 991,20 грн, заборгованості по сплаті відсотків - 47 030,09 грн, суми індексації простроченої заборгованості -                           92 730,18 грн, 3 % річних - 5 090,02 грн.
В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 правонаступник              ОСОБА_2 відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Судове рішення мотивовано тим, що суд першої інстанції, приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, не звернув уваги на норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», які визначають особливий порядок задоволення вимог кредитора у разі ініціювання процедури ліквідації банку та прийшов до помилкового висновку про задоволення зустрічних позовних вимог.
Оскільки, зобов`язання за кредитним договором порушене, погашення боргу одноразовим платежем не виконане, то вимоги банку про стягнення заборгованості для задоволення своїх вимог є правомірними, і спадкоємець ОСОБА_2 зобов`язана їх задовольнити у межах вартості майна, одержаного у спадщину.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі, поданій у серпні 2018 року до Верховного Суду,          ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 11 жовтня 2018 року відкрито провадження у справі та витребувано справу з Кузнецовського міського суду Рівненської області  № 565/1067/15-ц.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У жовтні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції, при розгляді даної справи помилково застосував правові позиції викладені у постановах Верховного Суду України від 13 червня 2016 року в справі № 6-1123цс16 та              від 21 грудня 2016 року в справі  № 6-2047цс16.
Так, законодавець визначив, що в даному випадку Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не є перешкодою для зарахування коштів, що знаходились на рахунках вкладника (яким одночасно є позичальник) в рахунок оплати його зобов`язань за кредитом. Тобто визначений позивачем за зустрічним позовом спосіб захисту його прав вкладника та одночасно позичальника є правильним та підлягає захисту в судовому порядку.
Крім того, доводи банка про те, що зарахування коштів ОСОБА_1 з депозиту для погашення зобов`язань по його кредиту призведуть до порушення черговості задоволення вимог кредиторів є безпідставними, оскільки такі кошти є засобом забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 по кредиту перед банком, тому не акцептовані й у жодній черзі кредиторів не перебувають.
Разом з тим, банк добровільно не вчинив жодних дій та заходів для погашення зобов`язань за кредитом шляхом договірного списання коштів з вкладного рахунку. За рахунок коштів по вкладу заборгованість по кредиту не погашена.
Відзив на касаційну скаргу не надходив
Фактичні обставини справи, встановлені судами
16 серпня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Брокбізнесбанк» було укладено договір № D_260549782 банківського строкового вкладу (депозиту) - вклад «Стабільний», за яким банку було передано грошові кошти в сумі 45 325,00 доларів США на строк 368 днів з 16 серпня 2013 року по 19 серпня 2014 року з процентною ставкою 7,5 % річних.
16 жовтня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Брокбізнесбанк» було укладено кредитний договір № 005, відповідно до якого банк надав позивачу кредитні кошти в сумі 145 000,00 грн, строком користування з 16 жовтня          2013 року по 15 липня 2014 року під 26 % річних.
Належне виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором забезпечувалось договором застави від 16 серпня 2013 року № 005/z.
Згідно з пунктом 1.2 вказаного договору предметом застави є право вимоги на отримання грошових коштів в сумі 45 325,00 доларів США, які знаходяться на рахунку № НОМЕР_3 в AT «Брокбізнесбанк», відкритому на ім`я   ОСОБА_1 на підставі договору банківського строкового вкладу «Стабільний» від 16 серпня 2013 року № D_260549782.
28 лютого 2014 року на підставі постанови Правління Національного банку України «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 9 щодо запровадження тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в Публічне акціонерне товариство «Брокбізнесбанк». Тимчасову адміністрацію запроваджено строком на три місяці з 03 березня 2014 року по 02 червня 2014 року.
Відповідно до Постанови Правління Національного банку України від 10 червня 2014 року «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію                                  ПАТ «Брокбізнесбанк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (Фонд) прийнято рішення від 11 червня 2014 року № 45 про початок здійснення процедури ліквідації ПАТ «Брокбізнесбанк».
07 травня 2014 року, 30 липня 2014 року, 27 серпня 2014 року та 15 січня            2016 року ОСОБА_1 направив на адресу банка заяви з вимогами як кредитора, тобто, після введення Тимчасової адміністрації в АТ «Брокбізнесбанк».
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
За змістом частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до статті 601 ЦК України зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.
Cтаттею 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон) передбачено, що під час тимчасової адміністрації не здійснюється: задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку; нарахування неустойки (штрафів, пені) інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань перед кредиторами та зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів); зарахування зустрічних однорідних вимог, якщо це може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого цим законом.
Згідно із пунктом 8 частини другої статті 46 Закону з дня початку процедури ліквідації банку забороняється зарахування зустрічних вимог, у тому числі зустрічних однорідних вимог, припинення зобов`язань за домовленістю (згодою) сторін (у тому числі шляхом договірного списання), прощення боргу, поєднання боржника і кредитора в одній особі внаслідок укладення будь-яких правочинів з іншими особами, крім банку, зарахування на вимогу однієї із сторін.
Із аналізу зазначених норм Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вбачається, що у період здійснення ліквідаційної процедури банку задоволення вимог має здійснюватися в порядку задоволення вимог кредиторів до банку та черговості, передбачених цим Законом, у зв`язку з чим припинення зобов`язань за кредитним договором шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, які фактично є задоволенням (погашенням) вимог кредитора в порушення порядку статті 52 цього Закону, що не допускається.
Законом встановлений певний порядок погашення вимог до банку, який ліквідується, а тому зарахування зустрічних вимог у процедурі ліквідації банку може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого Законом України «Про банки та банківську діяльність».
Отже, у будь-якому разі в період здійснення ліквідаційної процедури банку задоволення вимог третьої особи має здійснюватися в порядку задоволення вимог кредиторів до банку та черговості, передбачених статтею 52 Закону, у зв`язку з чим припинення зобов`язань за кредитним договором шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, які фактично є погашенням вимог кредитора в порушення порядку статті 52 Закону, не допускається.
Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду України                           від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2047цс16.
Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимогах, суд апеляційної інстанції, правильно застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку, що ПАТ «Брокбізнесбанк» перебуває у процесі ліквідації, тому з урахуванням положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вимоги відповідача щодо зарахування однорідних зустрічних вимог з дня початку ліквідації банку є безпідставними, оскільки вказане може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого Законом України «Про банки та банківську діяльність».
Як вбачається з матеріалів справи, ПАТ «Брокбізнесбанк» свої зобов`язання у відповідності до договору кредиту від 16 жовтня 2013 року № 005 виконав, проте, ОСОБА_1 в порушення умов договору, кредит не повернув і не сплатив відсотки за користування ним, внаслідок чого виникла заборгованість.
Відповідно до розрахунків заборгованості, згідно з якими станом на 29 липня 2015 року сума заборгованості за кредитом складає 281 841,49 грн, і складається із заборгованості по тілу кредиту в сумі 136 991,20 грн, заборгованості по сплаті відсотків - 47 030,09 грн, суми індексації простроченої заборгованості -                         92 730,18 грн, 3 % річних - 5 090,02 грн.
Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною першою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.
За змістом статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна одержаного у спадщину.
Отже, вирішуючи спір, суд апеляційної інстанцій, належним чином оцінивши надані сторонами докази та встановивши, що відповідач своєчасно не виконав грошового зобов`язання на виконання умов кредитного договору, у зв`язку із чим утворилась заборгованість, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, та дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав до стягнення з правонаступника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на користь ПАТ «Брокбізнесбанк» кредитної заборгованості в межах вартості майна одержаного у спадщину.
Аргументи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судового рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо його оцінки, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. 
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).
Щодо клопотання сторони про розгляд за його участю даної справи.
У касаційній скарзі та клопотанні ОСОБА_2 , остання просила провести розгляд справи за її участю або участю її представника.
Клопотання не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи має бути проведений протягом п`яти днів після складання доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Розгляд цієї справи в касаційному порядку проведений Верховним Судом за правилами статті 401 ЦПК України в порядку письмового провадження, в якому учасники справи не повідомляються про такий розгляд.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, судове рішення апеляційної інстанції - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої  судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Відмовити в задоволенні клопотання  ОСОБА_2 про розгляд за її участю або участю її представника даної справи.
Касаційну скаргу ОСОБА_2  залишити без задоволення.
Постанову Апеляційного суду Рівненської області від 01 серпня 2018 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді                                                                                      В. М. Сімоненко
 
                                                                                              С. Ю. Мартєв
 
                                                                                              Є. В. Петров