УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 травня 2020 року
м. Київ
справа № 359/8596/15-к
провадження № 51-2587км18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                               ОСОБА_1 ,  
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання             ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
захисника                                                   ОСОБА_6 
засудженого                                              ОСОБА_7 ,
розглянувши заяву судді ОСОБА_3 про самовідвід у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №  12015110100000839, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Мостове Андрушівського району Житомирської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263-1, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 162, ч. 3 ст. 189 КК,
встановив:
До початку касаційного розгляду провадження від судді ОСОБА_3 надійшла заява про самовідвід, в якій він вказує, що брав участь як учасник колегії у цьому кримінальному провадженні при розгляді касаційних скарг засудженого ОСОБА_7 та прокурора, і уже висловив свою позицію про законність засудження останнього за ч. 1 ст. 263-1, ч. 1 ст. 263 КК.
Заслухавши заяву судді про самовідвід, думки засудженого та захисника ОСОБА_6 , які не заперечували проти задоволення вказаного самовідводу, позицію прокурора, який вважав необхідним задовольнити заяву про самовідвід, перевіривши матеріали кримінального провадження, Суд дійшов висновку, що є підстави для задоволення самовідводу судді ОСОБА_3 з огляду на таке.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, за вироком Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 березня 2016 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених  ч. 1 ст. 263-1, ч. 1 ст. 263, ч. 3 ст. 189, ч. 1 ст. 162 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі за ч. 1 ст. 263-1 КК – на строк 5 років, за ч. 1 ст. 263 КК – на строк 5 років, за ч. 3 ст. 189 КК – на строк 9 років із конфіскацією майна, за ч. 1 ст. 162 КК – у виді обмеження волі на строк 2 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_7 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років із конфіскацією майна.
Апеляційний суд Київської області ухвалою від 14 червня 2017 року змінив вирок  місцевого суду щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання змінено. Пом`якшив ОСОБА_7 покарання за ч. 3 ст. 189 КК  у виді позбавлення волі на  строк 7 років 6 місяців із конфіскацією належного йому на праві власності майна. На підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим суд визначив ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців із конфіскацією належного йому на праві власності майна. Урешті вирок залишено без змін.
Постановою колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у складі головуючого судді ОСОБА_8 , суддів ОСОБА_9 та ОСОБА_3 ухвалу Апеляційного суду Київської області від 14 червня 2017 року скасовано через  порушення вимог статей 419, 439 КПК (зокрема, в частині не адання належної оцінки доводам прокурора щодо м`якості призначеного ОСОБА_7 покарання).
За наслідками нового апеляційного розгляду Київський апеляційний суд ухвалою від 19 листопада 2019 року:
 – в порядку ч. 2 ст. 404 КПК вирок  місцевого суду щодо ОСОБА_7 змінив, закривши кримінальне провадження в частині визнання його винним і призначення покарання за ч. 1 ст. 162 КК у виді обмеження волі на строк 2 роки відповідно до ст. 49 КК, а в іншій частині вирок суду залишив без змін; .
– на підставі ч. 5 ст. 72 КК зарахував  ОСОБА_7 у строк покарання строк його попереднього ув`язнення із  17 березня 2016 року по 20 лютого 2017 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі;
– зарахував ОСОБА_7 на підставі п. «в» ч. 1 ст. 72 КК у строк покарання строк заміненої частини основного покарання – виправних робіт на позбавлення волі з розрахунку 3 дні виправних робіт дорівнює за один день позбавлення волі за період із 21 лютого 2017 року по 2 жовтня 2018 року.
Таким чином, у своїй касаційній скарзі засуджений ОСОБА_7 оскаржує рішення,  постановлене в межах одного й того ж кримінального провадження, в якому суддя ОСОБА_3 вже брав участь у складі колегії суддів Верховного Суду як учасник колегії та висловлював по суті свою позицію в судовому рішенні. Отже, участь судді   ОСОБА_3 у касаційному розгляді касаційної скарги засудженого ОСОБА_7 може викликати сумнів у його неупередженості.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 75 КПК суддя не може брати участь у кримінальному провадженні за наявності інших обставин, які викликають сумнів у його неупередженості.
З урахуванням викладеного з метою уникнення сумнівів у неупередженості судді ОСОБА_3 та забезпечення безсторонності та об`єктивності його заява про самовідвід підлягає задоволенню.
На підставі викладеного та керуючись  п. 4 ч. 1 ст. 75, статтями 80, 81, ч. 3 ст. 82 КПК,  Верховний Суд

постановив:
Заяву судді ОСОБА_3 про самовідвід задовольнити.
Матеріали кримінального провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на вирок Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 березня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 19 листопада 2019 року щодо нього направити на повторний автоматизований розподіл.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:
ОСОБА_1                             ОСОБА_2                             ОСОБА_3