Постанова
Іменем України
 
17 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 466/6433/17
провадження № 61-16977св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,
 
учасники справи:
позивачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,                     ОСОБА_3 ,
відповідачі: Львівська міська рада, виконавчий комітет Львівської міської ради, Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради, державний реєстратор Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради Канюга Андрій Ярославович, Львівське комунальне підприємство «Варшавське-407», 
третя особа - Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Масарика-3»,  
розглянув у судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на постанову Львівського апеляційного суду від 13 серпня 2019 року у складі колегії суддів: Курій Н. М., Крайник Н. П., Шеремети Н. О.,
ВСТАНОВИВ:
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року                 № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Частиною другою розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
За таких обставин, розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на постанову Львівського апеляційного суду від 13 серпня 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року  № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2017 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до Львівської міської ради, виконавчого комітету Львівської міської ради, Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради, державного реєстратора Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради Канюги А. Я., Львівського комунального підприємства «Варшавське-407» (далі - ЛКП «Варшавське-407»), третя особа - Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Масарика-3» (далі - ОСББ «Масарика-3»), про визнання незаконною ухвали про надання приміщення підвалу в оренду, визнання договору оренди приміщень підвалу недійсним та зобов`язання вчинити дії.
На обґрунтування позовних вимог зазначали, що згідно із статтею 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», статтею 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» позивачі разом з іншими власниками квартир після їх приватизації стали співвласниками приміщень загального користування, в тому числі й допоміжних, в будинку по АДРЕСА_1 .
Позивачі вказували, що у цих приміщеннях знаходиться комунальне обладнання без доступу до якого забезпечення належних санітарно-гігієнічних умов, безпечна експлуатація квартир і житлового будинку в цілому є неможливою.
На думку позивачів, Львівська міська рада, нехтуючи нормами діючого законодавства та справжніми інтересами територіальної громади, ухвалою від 10 липня 2014 року № 3600 неправомірно, без згоди співвласників передала підвальні приміщення, площею 99,1 кв.м, в будинку по АДРЕСА_1 в оренду ЛКП «Варшавське-407».
З метою належного утримання й використання спільного майна, 12 грудня 2015 року власники квартир створили ОСББ «Масарика-3», якому відповідно до акта приймання-передачі від 25 травня 2016 року колишній управитель та балансоутримувач ЛКП «Варшавське-407» передав на баланс житловий комплекс по АДРЕСА_1 в цілому. Згаданий акт був погоджений та затверджений наказом Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради від 29 червня 2016 року № 382.
Продовжуючи діяти, на думку позивачів, всупереч вимогам закону, виконавчий комітет Львівської міської ради рішенням від 09 грудня             2016 року № 1165 приміщення підвалу в будинку, що вже перебував в управлінні та на балансі ОСББ «Масарика-3», неправомірно зарахував до комунальної власності та 26 квітня 2017 року здійснив державну реєстрацію майна, яке ніколи не було окремим об`єктом права власності.
Відтак, позивачі вважали, що дії державного реєстратора та прийняте ним рішення про державну реєстрацію права Львівської міської ради на спірне нерухоме майно також є протиправними.
На думку позивачів, недотримання Львівською міською радою та виконавчим комітетом Львівської міської ради вимог діючого законодавства є підставою для визнання прийнятих ними актів стосовно спільного майна власників квартир в будинку по АДРЕСА_1 незаконними.
З урахуванням уточнених позовних вимог позивачі просили суд: визнати незаконною ухвалу Львівської міської ради від 10 липня 2014 року № 3600 про надання приміщення підвалу, площею 99,1 кв.м, в житловому будинку по АДРЕСА_1 в оренду ЛКП «Варшавське-407», договір оренди підвальних приміщень вважати недійсним з 15 грудня 2015 року, тобто з моменту його вчинення, та зобов`язати ЛКП «Варшавське-407» звільнити приміщення підвалу від належних підприємству речей та матеріалів; визнати незаконним рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 09 грудня 2016року № 1165 про зарахування приміщень підвалу, загальною площею 99,1 кв.м в багатоквартирному будинку по АДРЕСА_1 до об`єктів комунальної власності та скасувати запис № 20254668 про державну реєстрацію права комунальної власності на вказані приміщення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна № 1239676446101).
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 05 березня              2019 року позов задоволено.
 
Визнано незаконною ухвалу Львівської міської ради від 10 липня 2014 року № 3600 про надання приміщення підвалу, площею 99,1 кв.м, в житловому будинку по АДРЕСА_1 в оренду ЛКП «Варшавське-407» та недійсним договір оренди підвальних приміщень з 15 грудня              2015 року, тобто з моменту його вчинення.
 
Зобов`язано ЛКП «Варшавське-407»  звільнити приміщення підвалу, площею 99,1 кв.м, в житловому будинку по  АДРЕСА_1 від належних підприємству речей та матеріалів.
 
Визнано незаконним рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 09 грудня 2016 року № 1165 про зарахування приміщень підвалу загальною площею 99,1 кв.м в багатоквартирному будинку по  АДРЕСА_1 до об`єктів комунальної власності та скасовано запис № 20254668 про державну реєстрацію права комунальної власності на вказані приміщення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна № 1239676446101).
 
Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від                17 травня 2019 року вирішено питання про розподіл судових витрат.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірні нежитлові приміщення є допоміжними, ЛКП «Варшавське-407» використовує їх не за призначенням, а саме як складські. Доступ до них при необхідності виконання будь-яких ремонтних робіт представники ОСББ не мають.
Не погодившись із цим рішенням, Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради подало апеляційну скаргу.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Львівського апеляційного суду від 13 серпня 2019 року апеляційну скаргу Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення у справі, яким у задоволенні позову  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що спірні нежитлові приміщення належали територіальній громаді м. Львова і були передані ЛКП «Варшавське-407» на законних підставах.
При цьому, суд зазначив, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що спірні нежитлові приміщення по АДРЕСА_1 , загальною площею 99,1 кв.м, є допоміжними. Окрім того, суд послався на той факт, що ОСББ «Масарика-3» на момент прийняття ухвали Львівської міської ради від 10 липня 2014 року про надання приміщення підвалу, площею 99,1 кв.м, в житловому будинку по  АДРЕСА_1 в оренду ЛКП «Варшавське-407» та укладення 15 грудня 2014 року договору оренди на виконання зазначеної ухвали, не було створено та не мало статусу балансоутримувача. 
Крім того, суд вказав, що саме ОСББ «Масарика-3», а не позивачі, мало право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 09 грудня 2016 року № 1165 про зарахування приміщень підвалу, загальною площею 99,1 кв.м, в багатоквартирному будинку по АДРЕСА_1 до об`єктів комунальної власності та скасування запису № 20254668 про державну реєстрацію права комунальної власності на вказані приміщення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна № 1239676446101).
Узагальнені доводи касаційної скарги
У вересні 2019 року  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулись до Верховного Суду через засоби поштового зв`язку з касаційною скаргою на постанову Львівського апеляційного суду від 13 серпня 2019 року у вказаній справі. 
 
В касаційній скарзі заявники просять суд касаційної інстанції скасувати оскаржувану постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції судове рішення ухвалено без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи.
Доводи інших учасників справи
Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 15 жовтня 2019 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.
 
05 листопада 2019 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 05 травня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 ,                  ОСОБА_6 на праві приватної спільної сумісної власності належить квартира   АДРЕСА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру від 09 жовтня 1996 року та комора в підвалі, площею 2,0 кв.м.
Крім того, ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 на праві приватної спільної сумісної власності, на підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 07 лютого 1997 року належить квартира АДРЕСА_3 та комора в підвалі, площею 1,8 кв.м.
Також, на підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 12 грудня 1996 року ОСОБА_10 , ОСОБА_3 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 на праві приватної спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_4 та комора в підвалі, площею 1,8 кв.м.
Відповідно до плану підвалу 1,2 під`їзду будинку по АДРЕСА_5 ) його загальна площа становить 458,5 кв.м. В цю площу входять, підвальні приміщення мешканців будинку, площею 360,4 кв.м, та ізольване з окремим входом нежитлове приміщення під індексами 1,2,3,4,5,6,7,8,9,10, площею 99,1 кв.м.
Відповідно до ухвали Львівської міської ради від 10 липня 2014 року № 3600 про надання в оренду нежитлових приміщень на  АДРЕСА_1 , надано ЛКП «Варшавське-407» нежитлові приміщення підвалу під індексами 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, площею 99,1 кв.м, по АДРЕСА_1 в оренду терміном на 2 роки 364 дні для службових потреб. 
15 грудня 2014 року Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради та ЛКП «Варшавське-407» уклали договір оренди № Ш-9293-14 на підставі ухвали Львівської міської ради від 10 липня 2014 року № 3600, згідно з яким орендодавець передає, а орендар приймає у платне користування нерухоме майно, що знаходиться на балансі ЛКП «Варшавське-407», а саме: приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 99,1 кв.м, під індексами 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, відповідно до даних технічного паспорта ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 01 липня 2013 року. Цільове призначення: для службових потреб.
Згідно з наказом Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради від 29 червня 2016 року № 382 «Про затвердження акту приймання-передачі житлового комплексу АДРЕСА_1 з балансу ЛКП «Варшавське-407» Шевченківської районної адміністрації на баланс ОСББ «Масарика-3», затверджено акт приймання-передачі житлового комплексу АДРЕСА_2» Шевченківської районної адміністрації на баланс ОСББ «Масарика-3» та зобов`язано вчинити всі необхідні дії по передачі інвентаризаційної та іншої нормативно-технічної документації ОСББ «Масарика-3» та внести зміни в інвентаризаційні справи ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» відповідно до цього наказу.
Відповідно до акту приймання-передачі від 25 травня 2016 року, площа підвальних приміщень будинку, що передані з балансу ЛКП «Варшавське-407» на баланс ОСББ «Масарика-3» складає 1284,6 кв.м. 
Рішенням Львівської міської ради від 09 грудня 2016 року № 1165 «Про реєстрацію права комунальної власності на нежитлові приміщення, які належать до комунальної власності територіальної громади м. Львова» вирішено зареєструвати право комунальної власності територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради на нежитлове приміщення підвалу № 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, загальною площею 99,1 кв.м, розташоване по АДРЕСА_1 .
На підставі вказаного рішення, державним реєстратором Канюгою А. Я. зареєстровані вказані приміщення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності № 20254668, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 1239676446101, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду 
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковомузадоволенню з огляду на наступне.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України (тут і далі - в редакції, що діяла на час подання касаційної скарги, що розглядається) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Зазначеним вимогам постанова суду апеляційної інстанції не відповідає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - стаття 1 Першого протоколу) закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, а також право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.
 
Непорушність права власності закріплено і в статті 321 ЦК України,  відповідно до частини першої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
 
Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.
 
Частиною другою статті 382 ЦК України передбачено, що усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.
Отже, частина друга статті 382 ЦК України визначає правовий режим допоміжних приміщень і приміщень загального користування житлового будинку у дво- або багатоквартирному будинку. Зокрема, за власниками квартир у таких будинках на праві спільної сумісної власності закріплюються приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше ніж одну квартиру. Ця норма спрямована на порядок користування мешканцями квартир зазначеними приміщеннями та обладнанням.
Усі зазначені об`єкти становлять єдине ціле з квартирами і житловим будинком, призначені вони для постійного обслуговування і забезпечення відповідної експлуатації всього будинку.
У той же час законодавство розділяє поняття допоміжного приміщення та нежилого приміщення.
Згідно зі статтею 1 Закон України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» багатоквартирний будинок - житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. У багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об`єктами нерухомого майна. 
Допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення).
Нежитлове приміщення - ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна.
Спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія.
Згідно частин першої-другої статті 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку.
 
Відповідно до пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків та жилої площі в гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.
 
Конституційний Суд України у рішенні від 02 березня 2004 року у справі 
№ 4-рп/2004 зазначив, що, аналізуючи порушені у конституційному зверненні і конституційному поданні питання щодо права власників приватизованих і неприватизованих квартир багатоквартирних будинків та органів місцевого самоврядування і місцевих державних адміністрацій розпоряджатися допоміжними приміщеннями, а також конструктивними елементами таких будинків (фундамент, несучі стіни, міжповерхові перекриття, сходові марші            і т. ін.), Конституційний Суд України виходить з правової характеристики спільного майна власників квартир, конкретизованої у Законі України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку».
 
У рішенні від 09 листопада 2011 року у справі № 14-рп/2011 Конституційний Суд України вказав, що за законодавством України допоміжне приміщення у дво- або багатоквартирному будинку, гуртожитку має своє функціональне призначення, яке полягає у забезпеченні експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців. Під поняттям «мешканці» треба розуміти власників, співвласників, наймачів, орендарів окремих житлових і нежитлових приміщень будинку, які проживають у будинку і становлять визначене коло суб`єктів, які реалізують право спільної власності на окремий її об`єкт - допоміжні приміщення. Крім того, таке функціональне призначення‚ як обслуговування дво- або багатоквартирного будинку‚ має і прибудинкова територія навколо нього, визначена актом на право власності чи користування земельною ділянкою. З цього випливає, що допоміжне приміщення може бути розташоване і поза межами дво- або багатоквартирного будинку.
 
Разом з тим нежиле приміщення - це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин.
 
У багатоквартирних жилих будинках можуть розташовуватись і нежилі приміщення, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять (частина третя статті 4 Житлового кодексу Української РСР) і в результаті приватизації квартир такого будинку їх мешканцями право власності в останніх на ці приміщення не виникає.
 
Для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку і входять до житлового фонду, та нежилих приміщень, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять, слід виходити як з місця їхнього розташування, так і із загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема способу і порядку їх використання.
 
Зазначений правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 598/175/15-ц (провадження № 14-363цс19).
 
Звертаючись до суду із вказаним позовом, позивачі посилались на те, що надання Львівською міською радою в оренду ЛКП «Варшавське-407» допоміжного підвального приміщення на АДРЕСА_1 та зарахування його до комунальної власності, порушує їх права як співвласників цього приміщення.
 
Стаття 1 Першого протоколу, по  суті,  гарантує  право  власності  і містить три окремі норми: перша норма,  що сформульована у першому реченні частини першої та має загальний характер, проголошує принцип мирного володіння своїм майном;  друга, що міститься в другому реченні частини першої цієї 
статті,  стосується  позбавлення  особи її майна і певним чином це обумовлює;  третя норма,  зазначена в частині другій,  стосується, зокрема,  права  держави  регулювати  питання користування майном. 

Однак ці три норми не  можна  розглядати  як  "окремі",  тобто  не пов`язані  між  собою:  друга  і  третя  норми  стосуються  певних випадків втручання у право на  мирне  володіння  майном  і,  отже, мають  тлумачитись  у  світлі  загального принципу,  проголошеного першою нормою (див.,  серед інших джерел, рішення у справі "Літгоу та інші проти Сполученого Королівства" Lithgow and Others v.  the United Kingdom) від 8 липня 1986 року, п.106, серія A, N 102).
 
Будь-яке втручання  органу  влади  у  захищене  право  не 
суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини першої статті 1,  лише якщо забезпечено "справедливий баланс"  між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи.  Питання стосовно того, чи було забезпечено такий  справедливий  баланс,  стає актуальним лише після того,  як встановлено,   що   відповідне   втручання   задовольнило   вимогу законності  і  не  було свавільним (див.  рішення у справі "Беєлер проти Італії"  (Beyeler  v.  Italy)  [GC],  N  33202/96,  п.  107, ECHR 2000-I). 
Суд апеляційної інстанції при вирішенні справи установив, що спірні приміщення по   АДРЕСА_1 , загальною площею 99,1 кв.м, є ізольованими, з облаштованим окремим входом, не належать до житлового фонду та виступають самостійним об`єктом нерухомого майна, а тому не є  допоміжними приміщеннями багатоквартирного будинку.
Разом із тим, апеляційний суд не звернув належної уваги на доводи позивачів, що у цих приміщеннях знаходиться комунальне обладнання без доступу до якого забезпечення належних санітарно-гігієнічних умов, безпечна експлуатація квартир і житлового будинку в цілому є неможливою.
Суд не дослідив у достатній мірі та не дав належної оцінки тому факту, що через спірні приміщення проходять, зокрема, комунікаційні трубопроводи, функціональне призначення яких полягає у забезпеченні експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців. Крім того, вказане комунальне обладнання потребує постійного обслуговування для безпечної експлуатації, без якої забезпечення належних санітарно-гігієнічних умов у житлових приміщеннях мешканців будинку, у тому числі і позивачів, стає проблематичним. 
При таких обставинах апеляційний суд дійшов передчасного висновку про те, що спірні приміщення не є  допоміжними.
У разі ж якщо такі приміщення є допоміжними, то на час передачі їх в оренду вони належали на праві спільної власності всім власникам квартир у будинку, включно із позивачами. 
 
Відповідно, рішення місцевого органу влади щодо укладення оспорюваного договору оренди могло становити втручання у право  позивачів  володіти  своїм  майном  у  значенні першого речення статті  1  Першого  протоколу, оскільки вказана угода була укладена без згоди заявників. 
 
Ураховуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції питання щодо можливого порушення прав та інтересів позивачів не дослідив, а вирішуючи судовий спір в частині вирішення позовних вимог про визнання незаконним рішення виконкому Львівської міської ради № 1165 від 09 грудня 2016 року, помилково вважаючи, що ОСББ «Масарика-3», а не позивачі, мало право звернутися до суду з такими вимогами, взагалі не надав правової оцінки фактичним обставинам справи.
Вказане свідчить про те, що судом не встановлені фактичні обставини, які мають суттєве значення для правильного вирішення справи.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Враховуючи, що апеляційним судом не встановленні фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалене ним рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню з передачею справи на новий апеляційний розгляд.
Під час нового розгляду суду належить врахувати вищенаведене, дослідити та належним чином оцінити зібрані у справі докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.
Встановлення цих обставин має істотне значення для вирішення питання наявності порушення прав позивачів. 
Суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, в зв`язку з чим позбавлений можливості ухвалити нове рішення або змінити судові рішення у цій справі.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ: 
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3  задовольнити частково.
 
Постанову Львівського апеляційного суду від 13 серпня 2019 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    М. Є. Червинська 
 
Судді:                                                                                               С. Ю. Бурлаков
 
А. Ю. Зайцев 
 
Є.В. Коротенко
                                                                                                            
В. М. Коротун