ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"16" червня 2020 р.           Справа№ 910/11366/17
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Дикунської С.Я.
суддів:            Станіка С.Р. 
          Тищенко О.В. 

секретар судового засідання    Шевченко В.І.
за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання
розглянувши матеріали справи за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Станіславська торгова компанія»
за скаргою           Національного банку України на дії заступника директора
                    Департаменту - начальника відділу примусового виконання
                    рішень Департаменту державної виконавчої служби
                    Міністерства юстиції України Озадовського Р.Ю.
на ухвалу            Господарського суду міста Києва 
від                     19.02.2020 (повний текст складено 26.02.2020)
у справі           № 910/11366/17 (суддя Літвінова М.Є.)
за позовом            Національного банку України 
до                      Товариства з обмеженою відповідальністю
                    «Станіславська торгова компанія»
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача  Публічне акціонерне товариство Комерційний банк 
                    «Фінансова Ініціатива»
про                      звернення стягнення на предмет іпотеки

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.02.2020 у справі №910/11366/17 скаргу Національного банку України на дії заступника директора Департаменту - начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Озадовського Р.Ю. задоволено. Визнано неправомірними рішення та бездіяльність Заступника директора Департаменту - начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Озадовського Р.Ю., що оформлені листом від 28.01.2020 № 622-26-20/20.1/4, щодо відмови в задоволенні клопотання Національного банку у відношенні здійснення виконавчих дій у виконавчому провадженні № 60731484 направлених на визначення ринкової вартості торгово-офісного комплексу, загальною площею 1685, 8 кв.м., що знаходиться за адресою: Івано-Франківська область, м. Івано-Франківськ, вул. Івасюка (вул. Об'їзна), буд. 62. Зобов'язано посадових осіб відділу примусового виконання рішень Департаменту - державної виконавчої служби Міністерства юстиції України здійснити виконавчі дії у виконавчому провадженні № 60731484 направлені на визначення дійсної ринкової вартості торгово-офісного комплексу, загальною площею 1685, 8 кв.м., що знаходиться за адресою : Івано-Франківська область, м. Івано - Франківськ, вул. Івасюка (вул. Об'їзна), буд. 62.
Не погоджуючись із згаданою ухвалою, Товариство з обмеженою відповідальністю «Станіславська торгова компанія» оскаржило її в апеляційному порядку, просило скасувати та постановити нову ухвалу, якою  відмовити у задоволенні скарги Національного банку України на дії  заступника директора Департаменту - начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Озадовського Р.Ю.  В обґрунтування своїх вимог зазначило, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права  (ст. 129 -1 Конституції України, ст. ст. 18, 238, 239, та 339-343 ГПК України) та неправильним застосуванням положень матеріального права (ст. 39 Закону України «Про іпотеку» та ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження»). За твердженнями апелянта, зобов'язавши п. 3 резолютивної частини оскаржуваної ухвали  посадових осіб Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ здійснити виконавчі дії у виконавчому провадженні, направлені на визначення дійсної ринкової вартості торгово-офісного комплексу, загальною площею 1685, 8 кв.м. за адресою: Івано-Франківська область, м. Івано-Франківськ, вул. Івасюка (вул. Об'їзна), буд. 62, суд першої інстанції фактично здійснив зміну раніше ухваленого власного рішення, яким вже було визначено ціну продажу предмету іпотеки. На переконання апелянта, місцевим господарським судом  помилково застосовано  приписи ст. 39 Закону України «Про іпотеку» (зі змінами, які введено в дію 04.02.2019), яка є відмінною від  тієї редакції, яка діяла  на момент ухвалення рішення у даній справі - 05.11.2018. Крім цього, апелянт стверджував, що суд першої інстанції належним чином не дослідив клопотання Національного банку України й тому дійшов висновку, що скарга Національного банку України виходить за межі заявлених у поданому ним клопотанні вимог, незаконні рішення чи бездіяльність виконавчої служби відсутні; у клопотанні Національний банк України  просив державного виконавця не визначити вартість  майна, як це передбачено, зокрема, ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження», а залучити до проведення оцінки суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання ТОВ «Оціночна фірма «ДЕ ВІЗУ». Також апелянт вважав, що місцевий господарський суд помилково вирішив, що залучення суб'єкта оціночної діяльності державним виконавцем є обов'язковим, хоча в даному випадку і в рішенні суду, і в наказі чітко визначено ціну для продажу іпотечного майна тощо.   
Заперечуючи проти апеляційної скарги, Національний банк України подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказував на безпідставність та необґрунтованість апеляційних вимог, просив не брати їх до уваги, оскаржувану ухвалу як законну та обґрунтовану залишити без змін. Зокрема, стверджував, що зазначена в судовому рішенні у даній справі початкова ціна реалізації нерухомого майна в розмірі 69 156 000, 00 грн. була визначена станом на 31.05.2018 та відповідно до ч. 6 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» строк оцінки нерухомого майна закінчився 12.12.2018,  з дати оцінки минуло вже близько двадцяти місяців  і за цей час ринкова вартість майна значно змінилася, внаслідок чого необхідно повторно визначити ринкову вартість описаного та арештованого майна в межах процедури виконавчого провадження. Крім цього, позивач зазначив, що звіт про оцінку нерухомого майна  станом на 31.05.2018 міг бути  використаним лише після виправлення недоліків, зазначених в рецензії на нього, однак недоліки  виправлені не були,  відтак вищезгаданий звіт  є складеним з порушенням  вимог законодавства, яке регулює порядок  проведення оцінки та не відображає дійсної ринкової вартості нерухомого майна. Позивач також вказував, що  чинним законодавством передбачено обов'язкове погодження сторонами вартості майна боржника на стадії виконавчого провадження, а у випадку недосягнення ними згоди визначення вартості такого майна, зокрема, залученим суб'єктом оціночної діяльності тощо.  
Крім цього, під час розгляду справи апеляційним судом сторонами подавались письмові пояснення з викладення аргументів на обґрунтування своїх правових позицій у даній справі.
В судове засідання апеляційної інстанції 16.06.2020 з'явились представники сторін, представники  ДВС та третьої особи не  з'явились не зважаючи на їх належне повідомлення про дату, час та місце розгляду справи шляхом направлення їм відповідної ухвали суду про призначення розгляду справи.
За приписами  ч.ч. 1, 3 ст. 202  ГПК України  неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.
Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.
Положеннями п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої   Законом України від 17.07.1997, № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Оскільки в судове засідання апеляційної інстанції 16.06.2020 представники ДВС та третьої особи, явка яких в судове засідання обов'язковою не визнавалась, не з'явились не зважаючи на їх належне повідомлення про  дату, час і місце розгляду справи, за  відсутності клопотань про відкладення розгляду справи та наявні в матеріалах справи докази, які є достатніми для вирішення спору у даній справі, апеляційний суд вважав за можливе справу розглядати за відсутності  цих представників за наявними у справі матеріалами.
Представник відповідача (апелянта) в  даному судовому засіданні надав пояснення, в яких підтримав свою апеляційну скаргу, просив її задовольнити за наведених в ній підстав,  оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нову ухвалу, якою  відмовити в задоволенні скарги Національного банку України на дії  заступника директора Департаменту - начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Озадовського Р.Ю.  
Представник позивача в даному засіданні надав пояснення, в яких заперечив доводи апеляційної скарги, просив не брати їх до уваги, оскаржувану ухвалу як законну та обґрунтовану залишити без змін з підстав, викладених у відзиві.
Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Як встановлено матеріалами справи, Національний банк звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до  Товариства з обмеженою відповідальністю «Станіславська торгова компанія» про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.11.2018 у справі № 910/11366/17, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 28.05.2019, позовні вимоги Національного банку України до Товариства з обмеженою відповідальністю «Станіславська торгова компанія» про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено повністю. Звернуто стягнення на предмет іпотеки за Іпотечним договором від 29.12.2009, укладеним між Національним банком України  та Акціонерним товариством закритого типу «Елком і К», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Станіславська торгова компанія», посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округ Гуд Л.М., зареєстрований в реєстрі за № 2366, а саме: торгово-офісний комплекс, загальною площею 1685,8 кв.м., що знаходиться за адресою: Іванов-Франківська обл., м. Івано-Франківськ, вул. Івасюка (вул. Об'їзна), буд. 62,  в рахунок погашення заборгованості Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» за Кредитним договором №61/09 від 29.12.2009 у розмірі 877 684 794, 51 грн., що складається із заборгованості по кредиту у розмірі 800 000 000, 00 грн., заборгованості по процентам у розмірі 77 654 794, 51 грн. та штрафу у розмірі 30 000,00 грн. Встановлено спосіб реалізації предмету іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною реалізації у розмірі 69 156 000, 00 грн. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Станіславська торгова компанія» на користь Національного банку України судовий збір у розмірі 240 000, 00  грн.
05.11.2019 на виконання вказаного рішення Господарським судом міста Києва видано накази.
З метою примусового виконання  рішення у даній справі Національний банк України звернувся до  Відділу примусового виконання  рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - ДВС).
27.11.2019  винесено постанову ДВС про відкриття виконавче провадження № 60731484.
19.12.2019 винесено постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника у виконавчому провадженні № ВП 60731484.
03.01.2020 Національний банк України звернувся до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України з клопотанням № 63-0005/219 про залучення до участі у виконавчих діях суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання, для визначення ринкової вартості майна.
Листом №622-26-20/20 від 28.01.2020 Національному банку  України відмовлено у задоволенні вищевказаного клопотання та зазначено, що у державного виконавця відсутні підстави на здійснення дій щодо визначення вартості майна боржника/призначення суб'єкта оціночної діяльності у виконавчому провадженні.
07.02.2020 Національний банк України звернувся до Господарського суду міста Києва зі скаргою на дії заступника директора Департаменту - начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Озадовського Р.Ю. з тих причин, що у судовому рішенні №910/11366/17 зазначено початкову ціну реалізації нерухомого майна - 69  156  000, 00 грн., яка визначена станом на 31.05.2018 на підставі звіту міжрегіональної експертної групи «Школа Авраменко» в особі суб'єкта оціночної діяльності ФОП Авраменко Н.О., отже  строк дії оцінки нерухомого майна закінчився 12.12.2018. Оскільки ринкова вартість майна за цей час змінилась, є необхідність у повторному визначенні ринкової вартості  майна у виконавчому провадженні № ВП 60731484.
За приписами ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Відповідно до ч. 1 ст. 326 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами.
Обов`язковість судових рішень гарантується, згідно з практикою Європейського суду з прав людини, ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод: право на судовий захист було б примарним, якби правова система держави дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове судове рішення залишалося недіючим, на шкоду одній зі сторін.
Європейський суд з прав людини, рішення якого відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судом як джерело права, неодноразово наголошував про недопустимість невиконання або затягування виконання рішення національного суду в порушення прав іншої сторони.
Рішенням Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 у справі «Шмалько проти України» (заява № 60750/00) встановлено, що для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина «судового розгляду».
В рішенні від 17.05.2005 по справі «Чіжов проти України» (заява № 6962/02) Європейський суд з прав людини вказав, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії, передбаченої параграфом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
З огляду на наведене, відповідно до вимог Конституції України, ГПК України та практики Європейського суду з прав людини, судове рішення у справі № 910/11366/17, яке набрало законної сили, є обов`язковим до виконання та має бути виконане.
Положення ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження»  визначають виконавче провадження як завершальну стадію судового провадження, примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначений Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього  Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 цього Закону під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим   Законом та іншими нормативно-правовими актами.
За змістом ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Виконання судового рішення відповідно до ст. 327 ГПК України здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.
Як вище згадувалось, на виконання рішення від 05.11.2018 у справі № 910/11366/17 Господарським судом міста Києва видано наказ, яким звернено стягнення на предмет іпотеки та встановлено спосіб реалізації предмету іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною реалізації в розмірі 69 156 000, 00 грн. 
Порядок звернення стягнення на заставне майно встановлено ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження», ч. 4 якої визначено, що реалізація заставленого майна здійснюється в порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до ч. 7 зазначеної статті, примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється виконавцем з урахуванням положень  Закону України «Про іпотеку».
Передбачений      розділом V Закону України «Про іпотеку» та     ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження» спеціальний примусовий порядок звернення стягнення на предмет іпотеки з метою задоволення вимог іпотекодержателя, застосовується за умови ухвалення судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки або вчинення нотаріусом виконавчого напису (ст. ст. 39, 41 Закону України «Про іпотеку»).
При цьому, порядок проведення електронних торгів визначається Міністерством юстиції України згідно ч.ч 2, 3 ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження». 
Твердження апелянта про те, що судом фактично здійснено зміну раніше ухваленого свого рішення, оскільки п. 3 резолютивної частини оскаржуваної ухвали посадових осіб Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ зобов'язано здійснити виконавчі дії у виконавчому провадженні, направлені на визначення дійсної ринкової вартості нерухомого майна, не заслуговують на увагу як безпідставні та необґрунтовані, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 41 Закону України «Про іпотеку», реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах в  межах процедури виконавчого провадження, передбаченої   Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону. Тобто, оскільки майно, на яке звернуто стягнення є предметом іпотеки, воно підлягає реалізації в межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.
Початкова ціна продажу предмета іпотеки встановлюється рішенням суду або за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем, а якщо вони не досягли згоди - на підставі оцінки, проведеної відповідно до законодавства про оцінку майна і майнових прав та професійну оціночну діяльність, при цьому початкова ціна продажу майна не може бути нижчою за 90 відсотків його вартості, визначеної шляхом його оцінки.
За змістом  ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» визначення вартості майна боржника здійснюється за взаємною згодою сторонами виконавчого провадження.
У разі якщо сторони виконавчого провадження не дійшли згоди щодо визначення вартості майна, визначення вартості майна боржника здійснюється виконавцем за ринковими цінами, які діють на день визначення вартості майна.
Виконавець повідомляє про результати визначення вартості чи оцінки майна сторонам не пізніше наступного робочого дня після дня визначення вартості чи отримання звіту про оцінку. У разі якщо сторони не згодні з результатами визначення вартості чи оцінки майна, вони мають право оскаржити їх у судовому порядку в 10-денний строк з дня отримання відповідного повідомлення. Сторона вважається ознайомленою з результатами визначення вартості чи оцінки арештованого майна, якщо їй надіслано повідомлення про результати визначення вартості чи оцінки майна за адресою, зазначеною у виконавчому документі, або за місцем фактичного проживання чи перебування такої сторони, достовірно встановленим виконавцем. Отже, у випадку непогодження з оцінкою іпотечного майна у виконавчому провадженні відповідач має право звернутися до суду зі скаргою на дії чи бездіяльність органу ДВС за захистом своїх порушених прав.
Таким чином, чинним законодавством передбачена обов`язковість погодження сторонами вартості майна боржника на стадії виконавчого провадження, а у випадку недосягнення ними згоди визначення вартості такого майна, зокрема, залученим суб`єктом оціночної діяльності.
Водночас, у матеріалах справи № 910/11366/17 відсутні будь-які докази на підтвердження того факту, що сторони узгодили початкову ціну продажу майна або взагалі намагались погодити вартість майна.
Як встановлено матеріалами справи та про що зазначає заявник, від звіту міжрегіональної експертної групи «Школа Авраменко» в особі суб'єкта оціночної діяльності ФОП Авраменко Н.О., наявного в матеріалах справи минуло 1,5 роки, що обумовлює можливість зміни вартості такого майна за цей період. 
Оскільки, вартість нерухомого майна, на яке звернено стягнення, визначена у рішенні суду, на думку стягувача, суттєво змінилась, останній звернувся до відділу ДВС з клопотанням про залучення для проведення оцінки нерухомого майна  суб'єкта оціночної діяльності.
Відповідно до ст.ст. 19, 57 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж буде зазначена в резолютивній частині рішення суду, якщо наприклад така вартість майна змінилася (аналогічна правова позиція Великої палати Верховного суду наведена у постанові від 21.03.18 у справі № 235/3619/15-ц).
З приводу тверджень апелянта про те, що суд першої інстанції не дослідив належним чином клопотання Національного банку України і тому не зробив належних висновків про те, що скарга Національного банку України  виходить за межі заявлених у поданому ним клопотанні вимог, а незаконні рішення чи бездіяльність виконавчої служби відсутні; у клопотанні Національний банк України просив державного виконавця не визначити вартість майна, як це передбачено зокрема ст. 57 ЗУ «Про виконавче провадження», а залучити до проведення оцінки суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання ТОВ «Оціночна фірма «ДЕ ВІЗУ», слід зазначити, що за змістом ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець залучає суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання для проведення оцінки майна, при цьому сторони виконавчого провадження не позбавлені права пропонувати державному виконавцю суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання. 
Отже, доводи відповідача (апелянта) про те, що у клопотанні Національний банк України просив державного виконавця не визначити вартість майна, як це передбачено, зокрема, ст. 57 ЗУ «Про виконавче провадження», а  залучити до проведення оцінки суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання, що за своєю суттю зводяться до формальних зауважень боржника  до назви дій, які вчиняються судовим виконавцем при виконанні рішення суду.
З огляду на наведене та те, що скаржник (позивач) звертався до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України із клопотанням про залучення для участі у виконавчих діях суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання для визначення ринкової вартості майна, а державний виконавець неправомірно відмовив у задоволенні цього клопотання (лист № 622-26-20/20.1/4), апеляційний суд вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про бездіяльність державного виконавця в частині не залучення суб'єкта оціночної діяльності для визначення дійсної ринкової вартості майна, на яке звернено стягнення, що свідчить про порушення державним виконавцем вимог чинного законодавства з визначення дійсної вартості майна та не вжиття всіх заходів для  оцінки майна для здійснення його продажу, відповідно задоволення скарги Національного банку України на дії заступника директора Департаменту - начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Озадовського Р.Ю.
Доводи апелянта з приводу порушення судом першої інстанції норм процесуального права (ст. 129 -1 Конституції України, ст. ст. 18, 238, 239, та 339-343 ГПК України) та неправильного застосування вимог матеріального права (ст. 39 Закону України «Про іпотеку» та ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження») не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.
Враховуючи положення ч. 1   ст. 9 Конституції України  та  ратифікацію   Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР  Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття  Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати  Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім цього, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим та апеляційним судами, інші доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують  обставин, покладених в основу ухваленого процесуального документу та не можуть впливати на законність судового рішення. 
За таких обставин, ухвала місцевого суду є законною, обґрунтованою обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування ухвали суду апеляційний  суд не знаходить. Доводи апелянта по суті  його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні (ухвалі) висновків.
Керуючись ст. ст. 255, 269-270, 275, 277, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Станіславська торгова компанія» залишити без задоволення, ухвалу Господарського суду міста Києва від 19.02.2020 у справі           № 910/11366/17 - без змін.
Матеріали  справи  № 910/11366/17 повернути до Господарського суду міста Києва.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 288-289  ГПК України.

                                                                 Повний текст постанови складено 22.06.2020

Головуючий суддя                                                            С.Я. Дикунська 

Судді                                                                                С.Р. Станік
                                                                                О.В. Тищенко