Справа № 127/32726/19
Провадження № 22-ц/801/1008/2020
Категорія: 76
Головуючий у суді 1-ї інстанції Воробйов В. В.
Доповідач:Голота Л. О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2020 року	Справа № 127/32726/19	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
Головуючого судді - Голоти Л.О. (суддя-доповідач), 
суддів Рибчинського В.П., Денишенко Т.О., 
розглянув у порядку письмового провадження справу за позовом  ОСОБА_1 до Вінницького національного аграрного університету про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 
за апеляційною скаргою Вінницького національного аграрного університету на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 березня 2020 року, ухвалене у складі судді Воробйов В. В. в приміщенні суду в м. Вінниці, - 

в с т а н о в и в :

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Вінницького національного аграрного університету про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 02 вересня 2019 року було задоволено її позов та стягнуто з Вінницького національного аграрного університету на її користь заборгованість по вихідній допомозі при звільненні з подальшим відрахуванням зборів та обов`язкових платежів; середньомісячну заробітну плату за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07 серпня 2018 року по 10 вересня 2018 року та витрати на професійну правничу допомогу. Відповідачем дане рішення суду було добровільно виконане в повному обсязі 30 вересня 2019 року, тобто ще до набрання ним законної сили. Таким чином, повний розрахунок з позивачем при звільнені відповідачем було здійснено лише 30 вересня 2019 року, проте компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні їй було виплачено лише за період з 07 серпня 2018 року по 10 вересня 2018 року включно. 
З огляду на викладене вище, ОСОБА_1 просить стягнути з Вінницького національного аграрного університету на її користь 165889,68 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11 вересня 2018 року по 30 вересня 2019 року включно з подальшим відрахуванням 29860,14 (ПДФО-18%) та 2488,35 грн. – військового збору – 1,5%).
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10 березня 2020 року позов задоволено.
Стягнуто з Вінницького національного аграрного університету на користь ОСОБА_1 165889,68 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11 вересня 2018 року по 30 вересня 2019 року включно з подальшим відрахуванням 29860,14 грн. (двадцять дев`ять тисяч вісімсот шістдесят гривень 14 коп.) (ПДФО – 18%) та 2488,35 грн. (дві тисячі чотириста вісімдесят вісім гривень 35 коп.) (військового збору – 1,5%).
Стягнуто з Вінницького національного аграрного університету на користь ОСОБА_1 1658,90 грн. витрат по оплаті судового збору.
Стягнуто з Вінницького національного аграрного університету на користь ОСОБА_1 3000,00 грн. витрат на оплату правничої допомоги.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги є обґрунтованими, оскільки за період з 11 вересня 2018 року по 30 вересня 2019 року включно (дата добровільного виконання відповідачем рішення суду) у відповідача наявна заборгованість перед позивачем щодо середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Щодо розміру даної заборгованості, то слід відзначити, що рішенням Немирівського районного суду Вінницької області у справі № 140/2348/18 було встановлено, що середньомісячна заробітна плата за час затримки розрахунку при звільненні становить 628,37 грн. за кожен день прострочки, яка розрахована відповідно до Постанови КМУ «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 № 100. Оскільки кількість робочих днів затримки розрахунку при звільненні становить 264 дня (за період з 11 вересня 2018 року по 30 вересня 2019 року), тому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 165889,68 грн., з вказаної суми підлягатимуть відрахуванню 18% ПДФО, що становитиме 29860,14 грн. та 1,5% військового збору, що становитиме 2488,35 грн.
Не погоджуючись із рішення суду першої інстанції, Вінницьким національним аграрним університетом подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду, викладених в рішенні, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
Основними доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не повно встановив обставин щодо розміру належних ОСОБА_1 сум при звільненні та їх виплати відповідачем, що в результаті призвело до не правильного вирішення спору. 
Суд першої інстанції не взяв до уваги доводів відповідача щодо відсутності вини університету у затримці виплати належних позивачу сум при звільненні, оскільки виплата коштів із цільовим призначенням на оплату праці працівників Брацлавського агроекономічного коледжу ВНАУ здійснювалася з рахунків коледжу, відкритих в УДКСУ у Немирівському районі Вінницької області, проведення платежів з яких було неправомірно призупинено казначейством, а здійснення таких виплат з власних рахунків університету згідно з вимогами бюджетного законодавства розцінювалося б як нецільове використання коштів, за яке передбачена кримінальна відповідальність. Завдяки зусиллям університету на його рахунки кошти для проведення розрахунку з працівниками коледжу було перераховано лише 27 серпня 2018 року. Також університетом проводилася перевірка правильності нарахування ОСОБА_1 заробітної плати за липень - серпень 2018 року та вихідної допомоги, за результатами якої встановлено зайво нараховані суми. Зазначені обставини виключають застосування до відповідача відповідальності, передбаченої статтями 116, 117 КЗпП України. Довідка про розмір заробітної плати ОСОБА_1 , видана при її звільненні є недопустимим доказом, оскільки підписана особами, неуповноваженими на підписання таких документів.
Суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин частину сьому статті 82 ЦПК України, якою передбачено, що правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Рішення суду першої інстанції повністю ґрунтується на рішенні Немирівського районного суду Вінницької області від 02 вересня 2019 року у справі №140/2348/18, при цьому суд не розглядав і не надав оцінку доказам, які надані відповідачем до матеріалів справи, в зв`язку з чим неповно і неправильно встановив обставини справи.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Справа розглядається в порядку частини першої статті 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи. Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов до наступних висновків.
За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.
У справі встановлено наступні обставини.
Рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 02 вересня 2019 року у справі №140/2348/18, яке набрало законної сили 28 жовтня 2019 року, було стягнуто з Вінницького національного аграрного університету на користь ОСОБА_1 : 2742,63 грн. заборгованості по заробітній платі з подальшим відрахуванням зборів та обов`язкових платежів; 2487,18 грн. заборгованості по вихідній допомозі при звільненні з подальшим відрахуванням зборів та обов`язкових платежів; 15080,88 грн. з подальшим відрахуванням зборів та обов`язкових платежів - середньомісячної заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07 серпня 2018 року по 10 вересня 2018 року із розрахунку 628,37 грн. за кожен день прострочки; 3000,00 грн. у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу /а .с. 5-8/.
Вказаним рішенням суду було встановлено, що згідно наказу №270 від 01 серпня 2018 року ОСОБА_1 було звільнено з 06 серпня 2018 року з посади викладача Брацлавського агроекономічного коледжу ВНАУ на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку з ліквідацією Брацлавського агроекономічного коледжу ВНАУ. Судом встановлено, що при звільненні ОСОБА_1 Вінницький національний аграрний університет не провів розрахунок - не виплатив заробітну плату та вихідну допомогу при звільненні.
Судом першої інстанції встановлено та не заперечується сторонами, що рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 02 вересня 2019 року було добровільно, в повному обсязі, виконане Вінницьким національним аграрним університетом 30 вересня 2019 року, тобто до набрання рішенням законної сили (28. жовтня 2019 року) /а. с. 9/.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є обґрунтованими, оскільки за період з 11 вересня 2018 року по 30 вересня 2019 року включно (дата добровільного виконання відповідачем рішення суду) у відповідача наявна заборгованість перед позивачем щодо середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Щодо розміру даної заборгованості, то слід відзначити, що рішенням Немирівського районного суду Вінницької області у справі №140/2348/18 було встановлено, що середньомісячна заробітна плата за час затримки розрахунку при звільненні становить 628,37 грн. за кожен день прострочки, яка розрахована відповідно до Постанови КМУ «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 № 100. Оскільки кількість робочих днів затримки розрахунку при звільненні становить 264 дня (за період з 11 вересня 2018 року по 30 вересня 2019 року), тому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 165889,68 грн., з вказаної суми підлягатимуть відрахуванню 18% ПДФО, що становитиме 29860,14 грн. та 1,5% військового збору, що становитиме 2488,35 грн.
Зазначений висновок суду першої інстанції зроблений за повного з`ясування обставин справи, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з ним погоджується також суд апеляційної інстанції.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).
Пунктами 20, 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», зокрема, передбачено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП.
Як вбачається з матеріалів справи, 30 вересня 2019 року відповідач виплатив позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07 серпня 2018 року по 10 вересня 2018 року із розрахунку 628,37 грн. за кожен день прострочки, тому з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11 вересня 2018 року по 30 вересня 2019 року включно.
Отже, стягуючи середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11 вересня 2018 року по 30 вересня 2019 року в розмірі 165889,68 грн., суд першої інстанції правильно виходив з того, що як встановлено рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 02 вересня 2019 року, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 628,37 грн. за кожен день прострочки 264 дня (за період з 11 вересня 2018 року по 30 вересня 2019 року), тому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 165889,68 грн..
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неповно встановив обставини справи щодо розміру належних позивачу сум при звільненні і безпідставно послався на довідку про розмір нарахованої заробітної плати при ухваленні оскаржуваного рішення, є безпідставними, оскільки зазначені обставини встановлені рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 02 вересня 2019 року, яке набуло законної сили, а у відповідності до вимог частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Посилання в апеляційній скарзі на відсутність його вини у затримці виплати позивачу належних їй при звільненні сум у строки, визначені статті 116 КЗпП України з посиланням на положення Бюджетного кодексу та відсутність коштів на такі виплати є безпідставними, оскільки відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. 
Також, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не міг в день звільнення провести з ОСОБА_1 остаточний розрахунок при звільненні, оскільки проведення платежів з рахунків були призупиненні, а також у зв`язку з можливими порушеннями бюджетного законодавства, які могли призвести до нецільового використання бюджетних коштів, оскільки закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок та виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Отже, колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи зазначений спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно із положеннями ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгоди з оцінкою доказів, наданою судом.
Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (HORNSBY v. GREECE, № 18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).
Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що зазначені в апеляційній скарзі аргументи суттєвими не являються та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права.
Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, - 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Вінницького національного аграрного університету залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 березня 2020 рокуу даній справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя Л. О. Голота
       
Судді: В. П. Рибчинський

Т. О. Денишенко