УХВАЛА

20 травня 2020 року 
м. Київ
Справа №  911/1209/19 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Берднік І.С. - головуючого, Міщенка І.С., Сухового В.Г.,

секретар судового засідання - Корнієнко О.В.,

за участю представників:
Приватно-орендної агрофірми «Україна» - Бордаченка О.В.,
Державного сільськогосподарського 
підприємства «Головний селекційний центр України»  - Коцупатрого О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Приватно-орендної агрофірми «Україна»
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 23.01.2020 (у складі колегії суддів: Поляк О.І. (головуючий), Руденко М.А., Кропивна Л.В.)  
та рішення Господарського суду Київської області від 08.10.2019 (суддя Подоляк Ю.В.)  

у справі № 911/1209/19
за позовом Приватно-орендної агрофірми «Україна»
до Державного сільськогосподарського підприємства «Головний селекційний центр України»
про розірвання договору та стягнення 98  825,15 грн,

ВСТАНОВИВ:
У травні 2019 року Приватно-орендна агрофірма «Україна» (далі - ПОА «Україна») звернулася до суду з позовом до Державного сільськогосподарського підприємства «Головний селекційний центр України» (далі - ДСП «Головний селекційний центр України»), у якому просило розірвати договір від 05.04.2010, укладений між сторонами, та стягнути з відповідача збитки в сумі  98  825,15 грн.
Позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором про обробіток землі від 05.04.2010 щодо виконання робіт/надання послуг, чим істотно порушено умови договору та права позивача, в зв`язку з чим ПОА «Україна» просила достроково розірвати укладений між сторонами договір та стягнути з відповідача як збитки кошти в сумі 98 825,15 грн, які було сплачено позивачем на виконання умов зазначеного договору за роботи/послуги, що відповідачем виконано не було.
ДСП «Головний селекційний центр України» заявило клопотання про застосування позовної давності до вимог про стягнення коштів.
Рішенням Господарського суду Київської області від 08.10.2019 у задоволенні позову ПОА «Україна» відмовлено.
Судове рішення мотивовано недоведеністю позивачем як неналежного виконання відповідачем обов`язків за договором від 05.04.2010, так і самого факту укладення такого договору, що унеможливлює розірвання договору. Щодо вимог про стягнення збитків, судом першої інстанції зауважено, що позивачем належними і допустимими доказами не доведено наявності з боку відповідача істотного порушення вимог законодавства чи неналежного виконання останнім своїх зобов`язань, які б спричинили позивачу збитки, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданими збитками. 
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 23.01.2020 змінено мотивувальну частину рішення Господарського суду Київської області    від    08.10.2019 у справі № 911/1209/19 з залишенням в силі його резолютивної частини про відмову в позові.
Не погоджуючись із висновками судів першої та апеляційної інстанцій, 17.02.2020 ПОА «Україна» подала касаційну скаргу, у якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права та наявність випадку, передбаченого пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК), просила скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 23.01.2020 та рішення Господарського суду Київської області    від    08.10.2019 та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 16.03.2020 відкрито касаційне провадження у справі № 911/1209/19 за касаційною скаргою ПОА «Україна» з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК, а ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 07.04.2020 призначено касаційну скаргу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 20.05.2020.
ДСП «Головний селекційний центр України» у відзиві на касаційну скаргу зазначає про правильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, тому просить залишити оскаржені судові рішення без змін, а касаційну скаргу без задоволення.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та перевіривши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження в справі № 911/1209/19 з огляду на таке.
При вирішенні зазначеної справи судом апеляційної інстанції установлено, що спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку із виконанням договору про обробіток землі від 05.04.2010 № 16 та відмовою відповідача повернути отримані ним кошти, сплачені позивачем як передоплату за роботи та/або послуги, які не було виконано відповідачем, що і стало підставою для звернення ПОА «Україна» до суду з позовом про розірвання зазначеного договору у зв`язку з односторонньою відмовою позивача від цього договору та стягнення з ДСП «Головний селекційний центр України» збитків у сумі  98  825,15 грн, який позивач обґрунтував положеннями статей 22, 611, 615, 651, 653, 849, 906, 907 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), статті 224 Господарського кодексу України та обставинами, встановленими постановою Північного апеляційного господарського суду від 06.02.2019 у справі № 911/128/17.
При цьому судом установлено, що сторонами до матеріалів справи не надано примірник укладеного між ними договору, у зв`язку з відсутністю такого на час звернення до суду з цим позовом, що унеможливлює з`ясування строку, протягом якого відповідач мав виконувати взяті на себе зобов`язання, а, відтак, і доведення протиправної поведінки та порушення зобов`язання відповідачем, однак факт укладення такого договору та його часткового виконання підтверджено, зокрема, рахунками на виконані роботи згідно з договором від 05.04.2010 № 16 на загальну суму 265 003,96 грн, виставлені відповідачем позивачу, а також виписками по рахунку позивача, за якими ПОА «Україна» у період з 28.04.2010 по 17.08.2010 перерахувала ДСП «Головний селекційний центр України» кошти на загальну суму 98 825,15 грн.
Суд апеляційної інстанції, змінюючи мотивувальну частину рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, виходив із того, що встановлені у справі фактичні обставини, а саме: виставлені відповідачем позивачу рахунки-фактури із зазначенням дати та номера договору, проведену позивачем оплату цих рахунків у повному обсязі, дають підстави для висновку про укладення між позивачем та відповідачем договору про обробіток землі від 05.04.2010 № 16. Разом із тим з огляду на встановлені у справі обставини та положення статей 615, 907 ЦК, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що укладений між сторонами договір від 05.04.2010 є розірваним, а зобов`язання за ним припиненими з моменту направлення позивачем відповідачу вимоги від 03.02.2016 № 0006 про повернення перерахованих за договором коштів у зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань, тому відсутні правові підстави для розірвання у судовому порядку договору, що є припиненим в силу закону. Оскільки під час апеляційного перегляду справи судом встановлено припинення зобов`язань за договором від 05.04.2010 № 16 у зв`язку з його розірванням позивачем в односторонньому порядку, а спір у справі виник у зв`язку з відмовою відповідача повернути отримані ним як аванс кошти і про таку відмову позивач був обізнаний з лютого 2016 року, то суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для застосування до вимог про стягнення коштів, заявлених позивачем у розмірі сплачених за рахунками-фактурами сум, строку позовної давності.
У поданій касаційній скарзі ПОА «Україна», послалася на те, що в оскаржуваному судовому рішенні суд апеляційної інстанції застосував положення частини 4 статті 75 ГПК, статей 261, 267 ЦК без урахування висновків щодо застосування зазначених норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 28.01.2020 у справі № 917/1335/18 (щодо обов`язковості для суду фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі, при розгляді інших справ, у яких брали участь ті самі особи), та від 03.07.2018 у справі № 910/1777/16 (щодо визначення моменту виникнення права на позов).
Відповідно до частини 1 статті 300 ГПК,  переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 
Частиною 2 статті 6 та частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України та зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з пунктом 8 частини 2 статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках -  на касаційне оскарження судового рішення.
Питання права касаційного оскарження урегульовано статтею 287 ГПК, частиною 2 якої встановлено підстави касаційного оскарження судових рішень виключно у випадках, визначених цією процесуальною нормою.
Такі процесуальні обмеження щодо касаційного оскарження судових рішень не суперечать положенням  Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка відповідно до частини 1 статті 9 Конституції України застосовується судами України як частина національного законодавства, і відповідають практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується судами як джерело права.  
Відповідно до практики ЄСПЛ право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі «Пелевін проти України»).
Умови прийнятності касаційної скарги за змістом норм законодавства можуть бути більш суворими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23.10.1996; «Brualla Gomes de la Torre v. Spain» від 19.12.1997).
У рішенні ЄСПЛ у справі «Гарсія Манібардо проти Іспанії» від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі «Monnel and Morris v. the United Kingdom», серія A, N 115, с. 22, п.56, а також рішення від 29.10.1996 у справі «Helmers v. Sweden», серія A, N 212-A, с.15, п.31).
Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду». При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №  910/4647/18).
Так, однією з підстав касаційного оскарження судових рішень відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Зі змісту зазначеної норми права випливає, що оскарження судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК, може мати місце за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, у якій подано касаційну скаргу, і у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.
У постанові від 28.01.2020 у справі № 917/1335/18, висновками у якій ПОА «Україна» обґрунтовано наявність підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК,  Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду скасував постанову суду апеляційної інстанції та залишив в силі рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним одностороннього правочину - зарахування однорідних зустрічних вимог. При цьому Верховний Суд з огляду на положення  частини 4 статті 75 ГПК зазначив, що обставини, встановлені судовим рішенням в іншій справі, яке набрало законної сили, повторного доведення не потребують, оскільки у розгляді даної справи беруть участь ті самі особи, щодо яких встановлено ці обставини. Такого висновку Верховний Суд дійшов з урахуванням тієї обставини, що в іншій справі встановлено наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання припиненим зобов`язання відповідача з повернення кредитного траншу за кредитним договором, оскільки наявні всі необхідні умови, передбачені положеннями статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», для проведення зарахування зустрічних однорідних вимог сторін за кредитним договором і договором банківського вкладу та для припинення взаємних грошових зобов`язань сторін шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, що має преюдиціальне значення в силу приписів статті 75 ГПК. 
Разом із тим у постанові від 03.07.2018 у справі № 910/1777/16, висновками у якій ПОА «Україна» також обґрунтовано наявність підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК,  Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду, залишаючи без змін постанову суду апеляційної інстанції про часткове задоволення позову про стягнення заборгованості за договором про закупівлю товарів за державні кошти, між іншим, зазначив, що відповідно до статті 261 ЦК початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати свої права в примусовому порядку через суд, а оскільки у цій справі встановлено обставини, які об`єктивно унеможливлювали звернення позивача з даним позовом, і позивачем належним чином доведено поважність причин пропуску позовної давності, тому порушене право підлягає захисту.
Натомість у справі № 911/1209/19, в якій подано касаційну скаргу, суд апеляційної інстанції на підставі оцінки наявних у справі доказів та з урахуванням встановлених фактичних обставин справи дійшов висновку, що у постанові Північного апеляційного господарського суду від 06.02.2019 у справі № 911/128/17 за позовом ДСП «Головний селекційний центр України» до ПОА «Україна» про визнання недійсною заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог, на яку послався позивач, суд не встановлював обставин розірвання договору від 05.04.2010 № 16 шляхом односторонньої відмови ПОА «Україна» від нього, які можуть мати преюдиціальне значення відповідно до статті 75 ГПК для вирішення цієї справи, а лише здійснив правову оцінку обставин справи № 911/128/17 у межах наявної у цій справі доказової бази, що не може вважатися преюдицією. Щодо позовної давності, яку було застосовано судом апеляційної інстанції за заявою відповідача до вимог позивача про стягнення збитків, то такого висновку суд дійшов на підставі встановлених обставин припинення зобов`язань за договором від 05.04.2010 № в силу закону в лютому 2016 року, обізнаністю з лютого 2016 року ПОА «Україна» про порушення права на повернення передоплати за договором у зв`язку з відмовою відповідача повернути перераховані позивачем кошти, а відтак і права на позов, та відсутністю будь-яких поважних причин пропущення позивачем позовної давності.
Аналіз висновків, зроблених у постанові Північного апеляційного господарського суду від 23.01.2020 у справі № 911/1209/19, у якій подано касаційну скаргу, не свідчить про їх невідповідність висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду у справі № 917/1335/18 та у справі № 910/1777/16, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, оскільки зазначені висновки не є різними за своїм змістом, а зроблені судами з урахуванням інших фактичних обставин, встановлених судами попередніх інстанцій у кожній справі, які формують зміст правовідносин і зумовили прийняття відповідного рішення, що не дає підстави вважати правовідносини у цих справах подібними. 
Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 ГПК суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
З урахуванням наведеного суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження з підстави, передбаченої пунктом 5 частини 1 статті 296 ГПК.
Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Касаційне провадження за касаційною скаргою Приватно-орендної агрофірми «Україна» на постанову Північного апеляційного господарського суду від 23.01.2020  та рішення Господарського суду Київської області від 08.10.2019 у справі № 911/1209/19 закрити.
Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий  суддя          І.С. Берднік

Судді:          І.С. Міщенко
          
                                                                                                                    В.Г. Суховий