П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

28 травня 2020 р.	м. Одеса	Справа № 420/2482/19	

Час і місце ухвалення рішення суду 1 інстанції:
14:01, м. Одеса;
Дата складання повного тексту рішення суду 1 інстанції:
29.11.2019 року;
Головуючий в 1 інстанції: Білостоцький О.В.
       
        П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
                          Головуючого судді – Єщенка О.В.
                           суддів                      – Димерлія О.О.
                                                            – Танасогло Т.М.

За участю: секретаря - Іщенка В.О.
  представника апелянта - Смірнова В.С. (довіреність від 30.07.2019 року)
  
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2019 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати наказ ГУ ДМС України в Одеській області №75 від 18.04.2019 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати ГУ ДМС України в Одеській області розглянути заяву ОСОБА_1 щодо вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
В обґрунтування позову зазначено, що позивач звернувся до органу міграційної служби із обґрунтованою заявою про визнання його біженцем або особою, що потребує додаткового захисту. Вважає, що його заява відповідає всім критеріям для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Проте, міграційною службою безпідставно відмовлено в оформленні відповідних матеріалів, у зв`язку із чим позивач вимушений звернутись до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2019 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що, оскільки позивачем не наведено фактів та обставин, які свідчать про його переслідування, або його родичів за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, загрозу життю, безпеці чи свободі, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження, тощо, а наведені ним дані при зверненні із відповідною заявою не дають можливості встановити наявність у позивача обставин, за якими він міг отримати заявлений ним статус, йому правомірно було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, отже підстави для скасування оскаржуваного рішення та зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії відсутні.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати судове рішення та прийняти нове про задоволення позову у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не надано належної оцінки нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, не обґрунтовано не враховано ту обставину, що розгляд заяви позивача про визнання його біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, здійснено органом міграційної служби поверхово, без належного дослідження та проведення перевірки обґрунтованості доводів заявника, які стали підставою для звернення за захистом, у тому числі ситуації у країні національної належності заявника. З огляду на те, що позивачем наведено достатні дані і факти своїх побоювань у разі повернення до країни походження, апелянт вважає, що у суду першої інстанції були всі підстави для задоволення його вимог.
У відзиві на апеляційну скаргу Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області посилається на необґрунтованість вимог апелянта, правильність висновків суду першої інстанції та відсутність обставин для скасування судового рішення.
У відповіді на відзив на апеляційну скаргу апелянт наголошує на обґрунтованості його доводів та задоволенні вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Республіки Камерун, уродженець м. Бафан (Камерун), за національністю - житель Камеруну, за етнічною належністю - бамілеке, за віросповіданням - християнин-католик.
11.04.2019 року позивач звернувся до ГУ ДМС в Одеській області із заявою, в якій просив визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
В обґрунтування зазначеної заяви зазначив, що не може повернутися на Батьківщину через конфлікт, який виник між франкомовним та англомовним населенням Камеруну, яке вимагає від державної влади сприяння у призначені на державні посади. Поширення вказаного конфлікту впливає на безпеку життя заявника, у тому числі у разі повернення до країни походження заявник зазнаватиме безпідставних погроз вогнепальною зброєю з боку англомовного населення країни (сепаратистів) з подальшою вимогою підтримки та об`єднання з ними.
18.04.2019 року Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області складено Висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у справі №2019OD0060, яким громадянину Республіки Камерун ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Розглянувши вказаний висновок, Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління ДМС в Одеській області видано наказ 18.04.2019 року №75, яким відмовлено громадянину Республіки Камерун ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Підставою для відмови в оформленні вказаних матеріалів стала відсутність обставин, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням, посилаючись на наявність обґрунтованих побоювань за своє життя та здоров`я у разі повернення до країни походження, позивач звернувся до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Пунктами 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI визначені критерії віднесення особи до категорії біженців чи осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.
Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону біженець – це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Згідно із п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України від 08.07.2011 року № 3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, є особою, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.
Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколом 1967 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
Відповідно до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.
Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.
Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції надано вірну оцінку нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, та суд дійшов правильного висновку про те, що особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Згідно із п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951року та Протоколом щодо статусу біженців 1967року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.
Отже, особа, яка звертається із заявою про надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Під час вирішення спору, судом першої інстанції вірно враховано, що з Анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту від 11.04.2019 року, протоколу співбесіди від 11.04.2019 року та додаткового протоколу співбесіди від 18.04.2019 року встановлено, що позивач в`їхав на територію України 16.05.2018 року авіарейсом Дуала (Камерун) - Дубаї (ОАЕ) - Київ (Україна) легально на підставі національного паспорту та оформленої візи типу «С» (спортивна віза). На території Дубаї (ОАЕ) перебував близько двох годин.
З моменту народження до червня 2014 року заявник разом зі своєю сім`єю, а саме з батьком та матір`ю, проживав за адресою: область Захід, округ Бафан, місто Бафан, район Пуангу. За час проживання на території Батьківщини позивачем змінено адресу проживання, а саме, починаючи з червня 2014 року до моменту виїзду за межі Батьківщини, проживав за адресою: АДРЕСА_1 . Зміна місця проживання відбулась через власне бажання, жодні інші причини цьому відсутні.
За сімейним станом позивач не одружений, в цивільному шлюбі на території України не перебуває, має оригінал паспорту гр. Камерун Серії НОМЕР_1 , виданий 12.06.2017 року Республікою Камерун, терміном дії до 12.06.2022 року.
На момент звернення за міжнародним захистом всі члени сім`ї позивача проживають на території Камерун. Так, матір заявника мешкає за адресою: область Захід, округ Бафан, місто Бафан, район Пуангу. Батько заявника проживав за вказаною адресою та, починаючи з 2011 року у зв`язку із займаною посадою старійшини селища, змінив місце проживання за адресою: область Захід, с. Бассап. Дядько заявника та тітка по лінії батька мешкають за адресою: регіон Центральний, м. Яунде. Тітка заявника по лінії матері мешкає в регіоні Прибережний, м. Дуала.
Позивач має повну середню освіту, яку здобув на території Камерун. Подальше навчання не продовжив у зв`язку із зайняттям підприємницькою діяльністю протягом 2014-2017 років, яку в подальшому припинив у зв`язку із не одержанням прибутку. На території України не працює.
Як зазначає позивач, до адміністративної чи кримінальної відповідальності в країні громадянської належності не притягувався. Ні позивач, ні його сім`я не були членами жодних політичних, релігійних, військових або громадянських організацій.
Фактично причиною виїзду за межі країни громадянської належності став конфлікт, який виник між франкомовним населенням Камеруну та англомовним, яке вимагає від державної влади Камеруну сприяння у призначенні на державні посади. Як зазначає заявник, він позбавлений можливості повернутись до країни громадянської належності у зв`язку із поширенням зазначеного конфлікту на всю територію Камеруну та небезпекою для власного життя.
Позивач вказує, що у випадку повернення на Батьківщину він зазнаватиме безпідставних погроз вогнепальною зброєю з боку англомовного населення країни (сепаратистів) з подальшою їх вимогою підтримки та об`єднання. Також, позивач зазначив про ймовірну смерть у випадку відмови приєднатись до сепаратистів і можливе захоплення всієї території Камерун англомовним населенням країни.
Водночас, на підтвердження наявності обставин, що загрожують життю і безпеці здоров`ю, позивач під час звернення за захистом не надав будь-яких доказів, конкретних фактів не навів.
При цьому, під час дослідження органом міграційної служби інформації про країні походження позивача встановлено, що переобраний Президент Камеруну розпочав роботу у напрямку вирішення мовної кризи в країні. На території Камеруну відбуваються зміни на подальше врегулювання конфлікту, що спонукатиме до миру в країні. У відповідності до Конституції Камеруну офіційними та рівними по своєму значенню являються англійська та французька мови. Усі закони країни публікуються відповідно на англійській та французькій мовах.
Разом з цим, під час співбесід позивач зазначав про відсутність пропозицій на його адресу об`єднатись із англомовним населенням та подальшої підтримки цього населення. Таких пропозицій, а в подальшому і будь-яких погроз у разі відмови, не надходило і родичам позивача.
Під час проживання на території громадянської належності у позивача не виникало жодних конфліктів з представниками органів державної влади, державних формувань, а також антидержавними формуваннями. Виїзд з країни громадянської належності здійснено позивачем легально та майже через два роки після виникнення конфлікту та території Республіки Камеруну, про який зазначається у заяві.
Отже, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивач не зміг обґрунтувати, яка загроза може очікувати на нього у випадку повернення до регіону постійного проживання.
В матеріалах справи відсутні будь-які підтвердження реального ризику для позивача бути підданим смертній карі, виконанню вироку про смертну кару, тортурам, нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню.
Крім того, до моменту звернення за захистом позивач деякий час перебував на території України нелегально і не вчиняв спроб звернутися за захистом, тобто не вважав себе у небезпеці та не вбачав потреби у міжнародному захисті.
У контексті встановлених обставин вірогідним є те, що звернення позивача за міжнародним захистом обумовлено намірами щодо легалізації в Україні і не пов`язано із ситуацією громадянської належності позивача, причини неможливості повернення на Батьківщину складаються лише з припущень позивача та мають загальний характер.
Заявлена позивачем інформація не містить обґрунтованих, достовірних та несуперечливих відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині його особисто або членів його сім`ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.
У зв`язку із чим, суд першої інстанції вірно вважав обґрунтованими висновки органу міграційної служби відносно того, що позивачем не доведено факт переслідувань в країні громадської належності за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань.
Відповідно до ч.ч. 1, 7 ст. 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року №3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі, якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.
Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування об`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення даних спорів.
Згідно із ч. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року №3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються, зокрема, за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
Враховуючи викладене, оскільки під час звернення щодо надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, позивач не навів обґрунтованих прикладів та обставин, які свідчать про його переслідування, або його родичів за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, загрозу життю, безпеці чи свободі, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження, тощо, а доводи позивача є очевидно не переконливими, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції з урахуванням всіх обставин у справі дійшов вірного висновку про правомірність оскаржуваного рішення органу міграційної служби та відсутність підстав для зобов`язання суб`єкта владних повноважень розглянути заявлене позивачем питання з приводу надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.
З огляду на викладене, оскільки судом першої інстанції повною мірою з`ясовані обставини справи, висновки суду відповідають нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідно до вимог ст. 316 КАС України підлягає залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 139, 308, 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2019 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено та підписано 29.05.2020 року.

        Головуючий-суддя:                                                                О.В. Єщенко  
         
         Судді:                                                                                       О.О. Димерлій  
                                                                                                             
                                                                                                            Т.М. Танасогло