Постанова  
Іменем  України
 
15 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 401/1519/18-ц
провадження № 61-5281св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - спільне підприємство - товариство з обмеженою відповідальністю «Світловодськпобут»,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу спільного підприємства - товариства 
з обмеженою відповідальністю «Світловодськпобут» на рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області 
від 23 жовтня 2018 року у складі судді Макарова Ю. І. та постанову Кропивницького апеляційного суду від 06 лютого 2019 року у складі колегії суддів: Дуковського О. Л., Письменного О. А., Чельник О. І.,
ВСТАНОВИВ:
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до спільного підприємства - товариства з обмеженою відповідальністю «Світловодськпобут» (далі - СП ТОВ «Світловодськпобут») про визнання протиправними та скасування наказів, стягнення вихідної допомоги 
та середнього заробітку за час затримки розрахунку.
Позовна заява мотивована тим, що з 18 жовтня 2017 року він працював у СП ТОВ «Світловодськпобут» на посаді головного інженера. Наказом 
від 10 квітня 2019 року № 57/1 його було звільнено на підставі 
частини третьої статті 38 КЗпП України, через невиконання власником законодавства про працю, умов колективного договору.
Проте наказом від 11 квітня 2018 року вказаний наказ від 10 квітня 
2019 року № 57/1 було скасовано у зв`язку із приведенням кадрової документації до вимог чинного законодавства України та враховуючи службову записку радника генерального директора від 11 квітня 2018 року.
Наказом від 11 квітня 2018 року № 59/1 його було змінено підставу його звільнення і звільнено за частиною першою статті 38 КЗпП України, 
за власним бажанням.
Вважав, що останні указані два накази відповідача є незаконними, оскільки 
у разі невизнання відповідачем вказаних ним у заяві причин звільнення 
за частиною третьою статті 38 КЗпП України, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору 
на частину першу статті 38 КЗпП України.
З урахуванням викладеного та уточнень позовних вимог, ОСОБА_1 просив суд: визнати протиправними та скасувати накази від 11 квітня 
2018 року № 16/1 та від 11 квітня 2018 року № 59/1 про припинення трудового договору (контракту) з ним на підставі частини першої 
статті 38 КЗпП України; стягнути з СП ТОВ «Світловодськпобут» на його користь вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку 
на підставі статті 44 КЗпП України, а також середній заробіток за весь період затримки при звільненні, а саме з 11 квітня 2018 року по день постановлення рішення.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області 
від 23 жовтня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.
Визнано протиправним та скасовано наказ генерального директора 
СП ТОВ «Світловодськпобут» від 11 квітня 2018 року № 16/1 «Про скасування наказу від 10 квітня 2018 року № 57/1 «Про припинення трудового договору (контракту)».
Визнано протиправним та скасовано наказ (розпорядження) генерального директора СП ТОВ «Світловодськпобут» від 11 квітня 2018 року № 59/1 «Про припинення трудового договору (контракту), звільнення з 11 квітня 
2018 року ОСОБА_1 за власним бажанням з посади головного інженера на підставі частини першої статті 38 КЗпП України.
Стягнуто із СП ТОВ «Світловодськпобут» на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу, передбачену статтею 44 КЗпП України, у розмірі тримісячного середнього заробітку у розмірі 26 326,29 грн (сума вихідної допомоги визначена без утримання податків та обов`язкових платежів).
Стягнуто із СП ТОВ «Світловодськпобут» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11 квітня 2018 року по 23 жовтня 2018 року включно у розмірі 56 077,17 грн (сума середнього заробітку визначена без утримання податків та обов`язкових платежів).
Стягнуто із СП ТОВ «Світловодськпобут» на користь ОСОБА_1 судові витрати, а саме: сплачений судовий збір у розмірі 1 409,60 грн, вартість витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4 500,00 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач, подаючи заяву про звільнення за власним бажанням на підставі частини третьої 
статті 38 КЗпП України, просив звільнити його з 11 квітня 2018 року 
та розраховував на настання низки бажаних для нього наслідків, а тому звільнення його відповідачем без посилання на частину третю 
статті 38 КЗпП України не тягне виникнення у нього права на вихідну допомогу, не відповідає його бажанню і не є звільненням за власним бажанням у розумінні статті 38 КЗпП України, у зв`язку із чим, як вважав суд першої інстанції, оскаржувані накази є протиправними та такими, 
що підлягають скасуванню.
При цьому встановивши, що позивача було звільнено з роботи на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, суд першої інстанції, вважав, 
що йому має бути виплачена вихідна допомога у відповідності до вимог статті 44 КЗпП України у розмірі тримісячного середнього заробітку, 
Разом із тим оскільки при звільненні позивача з ним не було проведено повного розрахунку, суд першої інстанції вважав, що останній має право 
на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Кропивницького апеляційного суду від 06 лютого 2019 року апеляційну скаргу СП ТОВ «Світловодськпобут» залишено без задоволення. Рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області 
від 23 жовтня 2018 року залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач звертався 
до відповідача із заявою про звільнення його за власним бажанням 
на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України та просив звільнити його з 11 квітня 2018 року та здійснити йому виплату вихідної допомоги, його заява була розглянута та задоволена відповідачем, на підставі якої було видано наказ від 10 квітня 2018 року № 57/К про звільнення позивача 
з 11 квітня 2018 року на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, який у подальшому було скасовано самим відповідачем та видано оскаржуваний наказ зі зміною формулювання звільнення позивача 
на підставі частини першої статті 38 КЗпП України.
Суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції про те, що скасовуючи відповідний наказ відповідачем було порушено трудові права позивача, оскільки звільнення на підставі частини першої 
статті 38 КЗпП України не відповідало внутрішньому волевиявленню позивача та не передбачало виплати вихідної допомоги. 
При цьому суд апеляційної інстанції вважав, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачу повинна бути виплачена вихідна допомога у розмірі тримісячного середнього заробітку у відповідності 
до вимог статті 44 КЗпП України, яка не була виплачена при його звільненні.
Також, є правильним висновок суду першої інстанції, як вважав суд апеляційної інстанції, щодо стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні 
у відповідності до вимог статті 117 КЗпП України, оскільки відповідач при звільненні позивача не провів виплату усіх сум останньому.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій у березні 2019 року до Верховного Суду, 
СП ТОВ «Світловодськпобут», посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 06 червня 2019 року було відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано матеріали цивільної справи 
із Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області.
У червні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій 
не враховані всі фактичні обставини, що мали значення для правильного 
та об`єктивного вирішення справи, неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.
Вважало, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині розміру та періоду стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є незаконними, оскільки не враховано баланс неповного робочого тижня.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У липні 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , у якому заявник посилався на те, що касаційна скарга є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки судами попередніх інстанцій у повному обсязі з`ясовано обставини справи, що мають значення для правильного вирішення спору, надано належну оцінку всім доказам, поясненням 
та запереченням, наданим сторонами.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
10 квітня 2018 року ОСОБА_1 подав письмову заяву генеральному директору СП ТОВ «Світловодськпобут» Московському С. В. про його звільнення з роботи за власним бажанням відповідно до частини третьої статті 38 КЗпП України (невиконання уповноваженим органом законодавства про працю, умов колективного договору). Заява містила резолюцію «о/к - в наказ» та підпис директора (а. с. 10).
Наказом від 10 квітня 2019 року № 57/1 ОСОБА_1 було звільнено 
з 11 квітня 2018 року з посади головного інженера на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, невиконання власником законодавства про працю, умов колективного договору. До виплати: вихідна допомога 
у розмірі тримісячного середнього заробітку на підставі 
статті 44 КЗпП України, компенсація за 15 календарних днів невикористаної щорічної відпустки. З наказом ОСОБА_1 був ознайомлений 11 квітня 2018 року (а. с. 11).
Відповідно до копії книжки ОСОБА_1 18 жовтня 2017 року він був прийнятий до СП ТОВ «Світловодськпобут» на посаду головного інженера 
на підставі наказу від 17 жовтня 2017 року № 157/К. 11 квітня 2018 року звільнений на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України на підставі наказу від 10 квітня 2018 року № 57/К. Записи завірені печаткою підприємства та підписом начальника відділу кадрів (а. с. 12).
Згідно із копією пояснень начальника відділу кадрів 
СП ТОВ «Світловодськпобут» вона надала генеральному директору 
на підпис наказ від 10 квітня 2018 року № 57/К, у якому було не правильно зазначено підставу звільнення ОСОБА_1 , а саме частину третю 
статті 38 КЗпП України замість частини першої статті 38 КЗпП України. Про виявлену помилку начальник відділу кадрів повідомила у телефонному режимі ОСОБА_1 та про необхідність ознайомитися із наказом 
від 11 квітня 2018 року № 59/К, де підставою звільнення зазначено частину першу статті 38 КЗпП України (а. с. 30).
Відповідно до довідки про доходи, середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 складала 8 775,43 грн (без врахування обов`язкових утримань та платежів), середньоденна заробітна плата складала - 428,07 грн 
(а. с. 31).
Службовою запискою радник генерального директора 
СП ТОВ «Світловодськпобут» повідомляв, що відсутні підстави для звільнення ОСОБА_1 на підставі частини третьої 
статті 38 КЗпП України, оскільки підприємством не порушувалось трудове законодавство та умови колективного договору, заробітна плата виплачувалась вчасно. У зв`язку із чим, запропоновано було звільнити ОСОБА_1 на підставі частини першої статті 38 КЗпП України, а наказ 
від 10 квітня 2018 року № 57/К - скасувати (а. с. 32).
Відповідно до довідки СП ТОВ «Світловодськпобут» у березні місяці 
2018 року ОСОБА_1 нараховано заробітну плату у розмірі 8 700,00 грн, індексація заробітної плати - 54,62 грн, виплачено у березні 2018 року 
16 149,52 грн (заробітна плата за лютий та березень), на квітень 2018 року залишок складав 47,47 грн, нараховано у квітні - 1 740,00 грн, індексація заробітної плати - 10,92 грн, компенсація 14 днів відпустки - 5 644,66 грн, виплачено на картковий рахунок 11 квітня 2018 року 6 000,91 грн (а. с. 33).
Наказом від 11 квітня 2018 року № 16/1 наказ від 10 квітня 2018 року 
№ 57/К «Про припинення трудового договору (контракту)» скасовано 
у зв`язку із приведенням кадрової документації до вимог чинного законодавства України та враховуючи службову записку радника генерального директора від 11 квітня 2018 року (а. с. 34).
Відповідно до наказу (розпорядження) від 11 квітня 2018 року № 59/1 
з 11 квітня 2018 року звільнено ОСОБА_1 з посади головного інженера за власним бажанням на підставі частини першої статті 38 КЗпП України 
(а. с. 35).
З вказаним наказом ОСОБА_1 не ознайомлювався.
Згідно копій листів від 11 квітня 2018 року та 24 травня 2018 року 
ОСОБА_1 було направлено повідомлення про скасування наказу про його звільнення на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України 
та про видання наказу про його звільнення на підставі частини першої статті 38 КЗпП України (а. с. 36, 37).
Докази того, що ОСОБА_1 отримував вказані листи у матеріалах справи відсутні.
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга СП ТОВ «Світловодськпобут» задоволенню не підлягає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні 
чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Частиною третьою статті 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.
Відповідно до статті 44 КЗпП України при припиненні трудового договору 
з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу 
(пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.
Згідно із частиною першою статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
Статтями 116, 117 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Відповідно до пункту першого Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, з відповідними змінами (далі - Порядок), цей Порядок застосовується, зокрема, у випадку, коли згідно з чинним законодавством виплати проводяться виходячи із середньої заробітної плати.
Пунктом другим Порядку передбачено, що у випадку збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи 
з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Згідно з пунктом, 3 та 4 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата: доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітникам-почасовикам; високі досягнення 
в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші. При обчисленні заробітної плати за останні два місяці, не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.
Відповідно до пункту восьмого Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку 
на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом останніх двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати 
на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді 
(абз. 2 пункту 8 Порядку).
Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням 
на 2 сумарного число робочих днів за останні два календарні місяці згідно 
з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим 
з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку). Такий порядок обчислення середнього заробітку застосовується незалежно 
від форми власності підприємства.
Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести 
ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, встановивши, що позивач звертався до відповідача із заявою про звільнення його за власним бажанням на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України просив звільнити його з 11 квітня 2018 року та здійснити йому виплату вихідної допомоги, ураховуючи, що його заява була розглянута й задоволена відповідачем, на підставі якої було видано наказ від 10 квітня 2018 року 
№ 57/К про звільнення позивача з 11 квітня 2018 року на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, який у подальшому було скасовано самим відповідачем та видано оскаржуваний наказ зі зміною формулювання звільнення позивача на підставі частини першої статті 38 КЗпП України, дійшов правильного висновку, що скасовуючи відповідний наказ відповідачем було порушено трудові права позивача, оскільки звільнення на підставі частини першої статті 38 КЗпП України не відповідало внутрішньому волевиявленню позивача та не передбачало виплати вихідної допомоги. 
При цьому обґрунтовано вважав, що позивачу повинна бути виплачена вихідна допомога у розмірі тримісячного середнього заробітку 
у відповідності до вимог статті 44 КЗпП України, яка не була виплачена при його звільненні.
А також правильним є висновок суду щодо стягнення з відповідача 
на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у відповідності до вимог статті 117 КЗпП України, оскільки відповідач при звільненні позивача не провів виплату усіх сум останньому.
Доводи касаційної скарги про те, що судами першої та апеляційної інстанції допущено помилку у частині розміру та періоду стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є ідентичними доводам апеляційної скарги, яким суд надав належну оцінку, вони 
є достатньо аргументованими, а тому Верховний Суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника.
При цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого 
в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», 
§§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального 
та процесуального права і незгоді з ухваленим судовим рішенням, зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що не входить 
до компетенції суду касаційної інстанції. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, 
з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає 
зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, 
від 18 липня 2006 року). 
При вирішенні вказаної справи судами першої та апеляційної інстанцій правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу спільного підприємства - товариства з обмеженою відповідальністю «Світловодськпобут» залишити без задоволення.
Рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області 
від 23 жовтня 2018 року та постанову Кропивницького апеляційного суду 
від 06 лютого 2019 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили 
з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                               С. Ф. Хопта 
Є. В. Синельников
В. В. Шипович