Постанова
іменем України 
19 березня 2020 року
м. Київ
справа № 629/4897/17
провадження № 51-506км20
 
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                        ОСОБА_1 ,
суддів                                    ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання         ОСОБА_4 ,
прокурора                                               ОСОБА_5 , 
захисника                                                ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
                                                                                                  
розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6 на ухвалу Харківського апеляційного суду від 26 листопада 2019 року щодо ОСОБА_7 .
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
         
         Ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області 
від 18 січня 2018 року за клопотанням Міністерства юстиції України вирок Московського міського суду Російської Федерації від 27 лютого 2017 року щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, приведено у відповідність із законодавством України. Постановлено вважати ОСОБА_7 засудженою: за ч. 2 ст. 307 Кримінального кодексу України (далі – КК) – до позбавлення волі на строк 
10 років; за ч. 3 ст. 307 КК – до позбавлення волі на строк 12 років; за ч. 3 
ст. 15 та ч. 2 ст. 307 КК – до позбавлення волі на строк 6 років; за ч. 1 ст. 14 та ч. 3 ст. 307 КК – до позбавлення волі на строк 6 років. На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів ОСОБА_7 остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років.
            Ухвалою Харківського апеляційного суду від 26 листопада 2019 року залишено без задоволення клопотання засудженої ОСОБА_7 про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 18 січня 2018 року, а її апеляційну скаргу повернуто.
 
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
 
У касаційній скарзі захисник засудженої ОСОБА_7 – адвокат ОСОБА_6 порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції. 
На обґрунтування своїх вимог захисник зазначає, що ОСОБА_7 після прибуття на територію України та отримання ухвали місцевого суду від 18 січня 2018 року була позбавлена правової допомоги захисника, що перешкодило їй вчасно подати апеляцію на зазначене рішення місцевого суду. Стверджує, що під час розгляду клопотання засудженої про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали місцевого суду в апеляційному суді остання також не була забезпечена захисником, чим порушено її право на захист. Крім того, захисник наводить доводи на обґрунтування своєї позиції щодо незгоди з рішенням місцевого суду про приведення вироку суду Російської Федерації у відповідність із законодавством України.
            
Позиції учасників судового провадження
 
Захисник – адвокат ОСОБА_6 у режимі відеоконференції  підтримала касаційну скаргу, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
            Прокурор вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, а ухвала апеляційного суду має бути залишена без зміни. 
 
Мотиви Суду
 
         Перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи, наведені в касаційній скарзі, Суд дійшов висновку про таке. 
Згідно з вимогами ст. 395 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається через суд, який ухвалив судове рішення, протягом семи днів з дня її оголошення. Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення. 
Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 399 КПК апеляційна скарга повертається, якщо вона подана після закінчення строку апеляційного оскарження і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або суд апеляційної інстанції за заявою особи не знайде підстав для його поновлення. 
Статтею 117 КПК передбачено, що пропущений процесуальний строк повинен бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи у разі пропуску його із поважних причин. 
Апеляційний суд, відмовляючи ОСОБА_7 у поновленні строку на апеляційне оскарження ухвали Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 18 січня 2018 року, дійшов висновку, що засуджена пропустила такий строк без поважних причин. При цьому суд апеляційної інстанції визнав неспроможними доводи ОСОБА_7 щодо неможливості вчасно подати апеляційну скаргу через неосвіченість засудженої та відсутність своєчасної юридичної допомоги. 
Колегія суддів погоджується з таким висновком.
Як убачається з матеріалів провадження, 23 січня 2019 року 
ОСОБА_7 було вручено копію ухвали Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 18 січня 2018 року про приведення вироку Російської Федерації у відповідність із законодавством України, про що свідчить її розписка (а.с. 149). Отже, семиденний строк на оскарження зазначеної ухвали місцевого суду для засудженої обчислювався з 23 січня 2019 року. 
У зв`язку із цим апеляційний суд правильно зазначив, що, отримавши копію вказаної ухвали від 18 січня 2018 року, ОСОБА_7 було відомо про порядок і строки апеляційного оскарження, у тому числі й про початок перебігу такого строку для неї з моменту вручення копії цього судового рішення. Адже в резолютивній частині ухвали місцевого суду чітко зазначено про це. Проте з апеляційною скаргою вона звернулася лише 30 жовтня 2019 року.
Як свідчить технічний запис, у судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_7 пояснила, що по прибуттю для відбування покарання до Державної установи «Качанівська виправна колонія (№54)» 
м. Харкова адміністрацією цієї установи їй було роз`яснено право на оскарження рішення місцевого суду та право скористатися правовою допомогою, у тому числі й безоплатною. 
Проте, як убачається з відповіді виправної колонії від 21 листопада 2019 року (а.с. 177), з моменту прибуття на територію України для відбування покарання (з 16 січня 2019 року) і до моменту подачі апеляційної скарги (30 жовтня 2019 року) звернень від ОСОБА_7 щодо необхідності надання їй правової допомоги не надходило. 
За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що матеріали провадження не містять даних, які би свідчили про бажання засудженої ОСОБА_7 скористатися правовою допомогою адвоката для складання та подачі апеляційної скарги. 
Отже, її доводи щодо неосвіченості та відсутності своєчасної юридичної допомоги, що, на її думку, є поважними причинами пропуску строку на апеляційне оскарження рішення місцевого суду від 18 січня 2018 року, правильно визнані судом апеляційної інстанції безпідставними.
Крім того, погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, колегія суддів ураховує і практику Європейського суду з прав людини з цього питання. Зокрема, Європейський суд зазначає: « …якщо строк на ординарне апеляційне оскарження поновлений зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими, таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності. Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави» (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Устименко проти України»). 
Таким чином, рішення апеляційного суду щодо відсутності підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 18 січня 2018 року є правильним.
Доводи захисника в касаційній скарзі про порушення права ОСОБА_7 на захист під час розгляду її клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали місцевого суду не є слушними.  
Як свідчать матеріали справи, технічний запис та журнал судового засідання, засуджена в суді апеляційної інстанції була забезпечена захисником, який був присутній у судовому засіданні під час розгляду її клопотання. 
Підсумовуючи наведене, колегія суддів констатує, що ухвала Харківського апеляційного суду від 26 листопада 2019 року є законною й обґрунтованою, а викладені в касаційній скарзі доводи захисника висновків суду не спростовують.  
Що стосується доводів у касаційній скарзі про незаконність, на думку захисника, самої ухвали місцевого суду від 18 січня 2018 року, то касаційна скарга у цій частині є неприйнятною, оскільки зазначене судове рішення не переглядалося по суті в апеляційному порядку, а тому відповідно до ст. 424 КПК  не може бути предметом перегляду суду касаційної інстанції.
Ураховуючи наведене, касаційна скарга захисника ОСОБА_6 задоволенню не підлягає. 
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив: 
 
Ухвалу Харківського апеляційного суду від 26 листопада 2019 року про повернення апеляційної скарги ОСОБА_7 на ухвалу Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 18 січня 2018 року залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 – без задоволення. 
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                                 ОСОБА_2                             ОСОБА_3