КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

Справа № 752/15933/18                                                                                  Головуючий у І інстанції Шевченко Т.М.
Провадження №22-ц/824/3868/2020                                                               Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
14 квітня 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: Таргоній Д.О., Ігнатченко Н.В., Голуб С.А., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2018 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
В С Т А Н О В И В:
 
у серпні 2018 року позивач звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на наступні обставини.
Відповідно до кредитного договору № б/н від 06.02.2012 року, який був укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , останньому було видано кредит у розмірі 18 000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
Відповідачем зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту порушені.
Згідно з п. 5.2. «Умов та правил надання банківських послуг» у разі порушення власником або довіреною особою вимог діючого законодавства України та/або умов даного договору та/або у разі виникнення овердрафту банк має право призупинити здійснення розрахунків по карті (заблокувати карту) та/або визнати карту недійсною до моменту усунення порушень, а також вимагати дострокового виконання боргових обов`язків в цілому або у встановленою банком часткою у разі невиконання власником або довіреною особою власника своїх боргових обов`язків та інших обов`язків за цим договором.
Станом на 31 березня 2018 року заборгованість відповідача становить у розмірі 112 378 грн. 83 коп. таскладається з:
- 9 539 грн. 45 коп. заборгованості за кредитом,
- 102 839 грн. 38 коп. відсотків за користування кредитом за період з 06 лютого 2012 року по 29 вересня 2017 року.
Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2018 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 9 539 грн. 45 коп. заборгованості за кредитом, 102 839 грн. 38 коп. відсотків за користування кредитом та судовий збір у розмірі 1 762 гривні. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить заочне рішення скасувати та постановити нове, яким в задоволенні позову відмовити.
Так, в доводах апеляційної скарги відповідач вказує на порушення позивачем строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом, з огляду на те, що останній платіж по кредиту ним було здійснено 30 травня 2014 року. Крім того, звертає увагу суду на ту обставину, що на момент підписання Анкети-заяви він не був ознайомлений з Тарифами обслуговування кредитних карт  «Універсальна Голд» «30 днів пільгового періоду» та з Умовами та правилами надання банківських послуг в ПриватБанку. Зазначає про безпідставність нарахування банком процентної ставки, розмір якої не визначено в Анкеті-заяві, а також незгоден із вимогами банку в частині стягнення штрафу.
В порядку статті 360 ЦПК України, представником АТ КБ «ПриватБанк» на адресу апеляційного суду направлено відзив на апеляційну скаргу. У відзиві представник позивача не погоджується із доводами скарги, вважає їх необґрунтованими та такими, що не можуть бути взяті до уваги. Просить залишити рішення суду першої інстанції без змін.
Звертає увагу апеляційного суду на ту обставину, що після ухвалення оскаржуваного рішення, а саме 14.11.2019 року, ОСОБА_1 сплатив заборгованість у повному обсязі, а саме у розмірі 30 750, 00 грн., що підтверджується копією Довідки про відсутність заборгованості, а також випискою за період з 06.02.2012 року по 03.02.2020 року. Отже, такими своїми діями відповідач визнав наявність боргу та виконав рішення суду.
Щодо застосування строків позовної давності, представник позивача вказує на необхідність застосування в даному випадку висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 04.12.2019 року по справі № 750/6058/17-ц.
Згідно з ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ухиляється від виконання умов Кредитного договору, кредит та відсотки за його користування не повертає, тому вимоги банку щодо стягнення заборгованості по тілу та відсоткам є обґрунтованими.
Колегія суддів апеляційного суду не може в повній мірі погодитись з такими висновками.
Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що між 06 лютого 2012 року ОСОБА_1 підписана Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанк.
Своїм підписом в анкеті-заяві  ОСОБА_1 підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг. Він ознайомився з договором про надання банківських послуг до його укладення і згоден з його умовами, а такожзобов`язується виконувати вимоги Умов і Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті АТ КБ «Приватбанку». Ознайомившись з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, ОСОБА_1 , висловив бажання оформити на своє імя платіжну карту Кредитка «Універсальна» та зарплатний пакет «Картка  Gold ». (а.с.9).
Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Оцінюючи висновки суду по суті позовних вимог та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд керується наступним.
Звертаючись до суду з позовом, АТ КБ «Приватбанк» вказує на те, що позичальник не виконує свої зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим утворилася заборгованість.
Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Обґрунтовуючи позовні вимоги та апеляційну скаргу, АТ КБ «Приватбанк» зазначав, що сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, оскільки відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві, і що відповідач поставив підпис в заяві позичальника, яким засвідчив те, що він повністю згодний з умовами кредитування та отриманням кредиту саме на таких умовах.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Як вбачається із анкети-заяви від 06.02.2012 року відсоткова ставка в ній не зазначена.
Окрім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за процентами за користування кредитними коштами.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 06 лютого 2012 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна»,   «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна Contract», «Універсальна GOLD» та Витяг з «Умов та правил надання банківських послуг» в «Приватбанку», розміщений на сайті: https://privatbank.ua як невід`ємні частини спірного договору.
Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна Contract», «Універсальна GOLD» та Витягом з «Умов та правил надання банківських послуг» в «Приватбанку», розміщених на сайті: https://privatbank.ua, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування.
В той же час, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з «Умов та правил надання банківських послуг» в «Приватбанку» розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг «Приватбанку», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
Окрім того, слід зазначити, що роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
Також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (06 лютого 2012 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (01 серпня 2018 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу «Умови та правила банківських послуг», відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з «Умов та правил надання банківських послуг» в «Приватбанку» не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Вказана позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, провадження №14-131цс19.
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Враховуючи вищевикладене, обґрунтованими є доводи апелянта щодо безпідставності вимог позивача про стягнення заборгованості по відсоткам.
В той же час, матеріалами справи підтверджується та не спростовано відповідачем факт отримання ним на картковий рахунок кредитних коштів в розмірі 9 539,45 гривень, що підтверджується Випискою по рахунку клієнта за період з 01.01.2012 року по 18.09.2019 року (а.с. 74-82)
Згідно зі ст. 1049 ЦПК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Таким чином, правильними є висновки суду першої інстанції щодо обґрунтованості вимог позивача в частині стягнення заборгованості по тілу кредиту в сумі 9 539,45 гривень.
При цьому, колегія суддів апеляційного суду вважає безпідставними посилання відповідача на пропуск позивачем строку позовної давності.
Відповідно до положень частини 2 статті 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
За змістом укладеного між сторонами договору від 06 лютого 2012року, умови якого зафіксовані у анкеті-заяві, якапідписані відповідачем, вони не містять строку повернення кредиту (користування ним), тому у відповідача до пред`явлення банком цього позову до суду не виникло зобов`язання з повернення отриманих коштів, оскільки початок перебігу позовної давності у такому випадку визначається відповідно до частини другої статті 530 ЦК України. Отже, висновок суду першої інстанції про пропуск позивачем позовної давності не відповідає фактичним обставинам справи.
При цьому, колегія суддів апеляційного суду погоджується із позицією позивача, викладеною у відзиві на апеляційну скаргу, про врахування в даному випадку постанови Верховного Суду від 04 грудня 2019 року по справі 750/6058/17 (провадження 61-47353св18), в якій касаційна інстанція дійшла аналогічних висновків.
З огляду на вказане, враховуючи часткову обґрунтованість доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає правильним скасувати заочне рішення в частині задоволення вимог про стягнення заборгованості по відсоткам за користування кредитом в розмірі 102 839,38 гривень. В решті рішення суду слід залишити без змін.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, - 
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2018 року скасувати в частині задоволення вимог про стягнення заборгованості по відсоткам за користування кредитом в розмірі 102 839,38 гривень.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач                                                           Д.О. Таргоній
 
Судді:                                                                             Н.В. Ігнатченко
 
                                                                                       С.А. Голуб