ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 743/481/20                                                                            Головуючий у 1 інстанції: Жовток Є.А.
                                                                                Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
  18 травня 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Судді-доповідача                                    Вівдиченко Т.Р.
Суддів                                                      Ганечко О.М.
                                                                 Кузьменка В.В.
За участю секретаря                               Борейка Д.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, згідно статті 229 КАС України,         адміністративну справу за апеляційною скаргою Громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 на рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 15 квітня 2020 року у справі за адміністративним позовом Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 до Громадянин Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 про продовження строку затримання,-
ВСТАНОВИЛА:
Позивач - Військова частина НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 звернувся до суду з позовом до Громадянин Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 , в якому просив продовжити строк затримання громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, з метою ідентифікації, на термін шість місяців, до 24.10.2020 року.
Рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 15 квітня 2020 року позов задоволено частково. Продовжено строк затримання громадянина Народної Республіки Бангладеш скаргою Громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в Чернігівському пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні до 24.07.2020 року включно. В іншій частині позову - відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду, відповідач - Громадянин Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти в нове рішення, яким  у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує про відсутність підстав для продовження строку затримання, оскільки, Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
13 травня 2020 року до Шостого апеляційного адміністративного суду електронною поштою від Чернігівського пункту тимчасового перебування іноземців надійшла копія розписки про вручення Громадянину Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 належним чином копії ухвали про відкриття провадження, повістки-повідомлення про розгляд апеляційної скарги та інформацію про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі.
15 травня 2020 року до Шостого апеляційного адміністративного суду електронною поштою від позивача - Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким підтримує позицію суду першої інстанції та копію рішення суду.
В апеляційній скарзі Громадянин Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 просив розглянути справу без його участі.
Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися.
Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Згідно ч. 2 ст. 313 КАС України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Враховуючи, що особиста участь сторін в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів визнала можливим проводити розгляд справи за відсутності сторін.
Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 14 серпня 2019 року затримано громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, до вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, строком на шість місяців, починаючи з часу фактичного затримання, а саме з 10 год. 00 хв. 14 серпня 2019 року.
Строк дії довідки про звернення за захистом, яка видавалася Громадянину Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 закінчився 19 січня 2020 року.
В той же час, органами Державної міграційної служби України не прийнято кінцевого рішення по заяві Громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 .
Рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 24 січня 2020 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду  від 18 лютого 2020 року продовжено строк затримання громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в Чернігівському пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні до прийняття компетентними органами остаточного рішення за його заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, але не більше, ніж до 24 квітня 2020 року включно.
У відповідача відсутні документи, які посвідчують його особу та законність перебування в України, а також, дають право на виїзд з України.
Враховуючи те, що строк затримання громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України закінчується 24 квітня 2020 року, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України встановлює Закон України “Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства” від 22 вересня 2011 року № 3773-VI     (далі - Закон № 3773-VI).
Частиною 1 статті 6 вищевказаного Закону передбачено, що   іноземця або особу без громадянства може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або їм може бути надано тимчасовий захист у порядку, встановленому законом.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08 липня 2011 року № 3671-VI (далі – Закон № 3671-VI).
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону № 3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань
Пунктом 8 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI передбачено, що заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, - заява-анкета встановленого зразка, в якій іноземець або особа без громадянства просить визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням та обґрунтуванням однієї з підстав для такого визнання, зазначених у пунктах 1 і 13 частини першої цієї статті;
Згідно частини 2 статті 5 Закону № 3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Положеннями ч. 1 ст. 25 Закону № 3773-VI передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які отримали повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що втратили або позбавлені статусу біженця або додаткового захисту і не використали права на оскарження таких рішень, а також особи, які отримали повідомлення про відхилення скарги про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і не використали права на його оскарження до суду, особи, які отримали рішення суду про підтвердження рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, повинні добровільно повернутися в країну походження або третю країну в установлений строк, якщо вони не мають інших законних підстав для перебування в Україні, встановлених цим Законом.
У відповідності до ч. 3 ст. 25 Закону № 3773-VI, рішення про добровільне повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частинах першій і другій цієї статті, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції, за заявою іноземця та особи без громадянства про добровільне повернення.
Частиною 1 статті 289 КАС України визначено, що за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів:   1) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України; 2) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; 3) взяття іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації; 4) зобов`язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.
Згідно ч. 11 ст. 289 КАС України, строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців. 
Нормами частини 12 статті 289 КАС України передбачено, що про продовження строку затримання не пізніш як за п`ять днів до його закінчення орган (підрозділ), за клопотанням якого затримано іноземця або особу без громадянства, кожні шість місяців подає відповідний адміністративний позов. У такому позові зазначаються дії або заходи, що вживалися органом (підрозділом) для ідентифікації іноземця або особи без громадянства, забезпечення виконання рішення про примусове видворення (реадмісію) або для розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.
Як вбачається з матеріалів справи, Військова частина НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 звернулася до суду з вказаним позовом, у зв`язку із   закінченням 24 квітня 2020 року строку затримання Громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 .
Підставою для продовження строку затримання Громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 , на думку позивача, є те, що компетентним органом не прийнято кінцевого рішення щодо вирішення питання про визнання відповідача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Позивач зазначає, що, згідно листа Центрального міжрегіонального Управління ДМС у м. Києві та Київській області  від 13 січня 2020 року № 8010.7.2-1605/80.2-20, відносно відповідача на теперішній час здійснюються заходи, передбачені  статтею 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що органами ДМС України не прийнято кінцевого рішення по заяві відповідача.
Колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду та вважає його помилковим, з огляду на наступне.
Матеріали справи свідчать, що рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 14 серпня 2019 року затримано громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 , з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.
Колегія суддів звертає увагу на те, що затримання відповідача було здійснено виключно до вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.
Водночас, апелянтом до апеляційної скарги додано Повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 26 березня 2020 року №101 (а.с. 66).
З даного Повідомлення вбачається, що рішенням Державної міграційної служби України від 17 березня 2020 року №71-20, відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», Громадянину Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 
Враховуючи вищезазначене, посилання позивача на лист Центрального міжрегіонального Управління ДМС у м. Києві та Київській області  від 13 січня 2020 року № 8010.7.2-1605/80.2-20 є необгрунтованим.
Таким чином, колегія суддів зазначає, що на час звернення позивача до суду з позовом про продовження строку затримання та на час розгляду справи судом першої інстанції, були відсутні підстави, передбачені рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 14 серпня 2019 року, для затримання відповідача, оскільки, таке затримання здійснювалося виключно до вирішення питання про визнання Громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Посилання позивача у відзиві на апеляційну скаргу на рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 05 травня 2020 року, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки, затримання Громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 на підставі рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 14 серпня 2019 року та наступне продовження строку його затримання не здійснювалося з метою забезпечення примусового видворення відповідача за межі території України.
Згідно положень частини 1 статті 25 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», у випадку отримання повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, іноземець повинен добровільно повернутися в країну походження або третю країну в установлений строк, якщо вони не мають інших законних підстав для перебування в Україні.
Відповідно до частини 2 статті 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Положення ч. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантують кожному право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.
У п. 103 Рішенні Європейського суду з прав людини від 17 квітня 2014 року "Справа "Анатолій Руденко проти України", стало остаточним 17 липня 2014 року (№ 50264/08) вказано, що тримання особи під вартою є таким серйозним заходом, що він є виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі заходи, було розглянуто і визнано недостатніми для гарантування інтересів особи або суспільства, що можуть вимагати того тримання відповідної особи під вартою. Це означає, що відповідність позбавлення волі національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин (див. для застосування цих принципів у контексті підпункту "e" пункту 1 статті 5 Конвенції рішення у справах "Вітольд Літва проти Польщі", заява N 26629/95, п. 78, ЄСПЛ 2000-III, та "Станєв проти Болгарії" [ВП], заява N 36760/06, п. 143, ЄСПЛ 2012).
Таким чином, судом першої інстанції безпідставно продовжено строк затримання Громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 до 24 липня 2020 року, оскільки, на час звернення з позовом про продовження строку затримання відповідача Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 26.03.2020 року №101.
Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив позовні вимоги Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому, рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову повністю.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).
При цьому, доводи викладені в апеляційній скарзі спростовують висновки суду першої інстанції та знайшли своє належне підтвердження в суді апеляційної інстанції.
Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Таким чином, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам по справі, допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального права призвели до неправильного вирішення справи, а тому, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Керуючись ст. ст. 229, 243, 286, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 15 квітня 2020 року скасувати та прийняти нове рішення.
У задоволенні адміністративного позову Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 відмовити повністю.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

 Суддя-доповідач                                                                               Вівдиченко Т.Р.
 
            Судді                                                                                                  Ганечко О.М.
                                                                                                  
                                                                                                               Кузьменко В.В.