22-ц/804/904/20 
                                                                                220/2118/19 

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

11 березня 2020 року                                                                                                        м. Маріуполь
                                                                                                                                        
                                                                                         Єдиний унікальний номер 220/2118/19
                                                                                         Номер провадження 22-ц/804/904/20

Донецький апеляційний суд   у складі   колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Кочегарової Л.М., Попової С.А., Ткаченко Т.Б.,
секретар судового засідання  Сидельнікова А.В.

сторони : 

позивач - Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», в особі філії – Донецького обласного управління АТ «Ощадбанк»

відповідач -  ОСОБА_1 

розглянув у судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 23 грудня 2019 року, у складі судді Дурач О.А., 
в с т а н о в и в:

У серпні 2019 року Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», в особі філії – Донецького обласного управління АТ «Ощадбанк» (далі АТ «Ощадбанк») звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 06 березня 2008 року між АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 82, відповідно до умов якого Банк надав ОСОБА_1 кредит в сумі 80 000 грн строком на 120 місяців, а позичальник зобов`язався повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 05 березня 2018 року, згідно з графіком погашення кредиту та сплатити за користування кредитом проценти у розмірі 17,5 % річних. Позичальник платежі за кредитним договором належним чином не здійснювала, у зв`язку з чим, станом на 16 липня 2019 року, утворилася  заборгованість  в  сумі 25541 грн 68 коп., з яких: заборгованість за простроченим основним боргом – 15993 грн 12 коп., інфляційне збільшення заборгованості – 7669 грн 79 коп., три проценти річних від суми заборгованості – 1878 грн 77 коп., які до теперішнього часу не погашено. Просили  стягнути з ОСОБА_1 вказані суми та витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Великоновосілківського районного суду Донецької області від 23 грудня 2019 року позовні вимоги    АТ «Ощадбанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1    на  користь   АТ «Ощадбанк  у погашення заборгованості за кредитним договором  № 82 від 06 березня  2008 року та додатковою угодою до нього грошові кошти в загальній сумі 25541   грн 68 коп., яка складається з: 15993 грн 12 коп. – основний борг; 7669 грн 79 коп. – інфляційне збільшення заборгованості (за період з червня 2012 р. по липень 2019 р.) ; 1878 грн 77 коп. -  три проценти річних від суми заборгованості (за період з червня 2012 року по липень 2019 року). Вирішено питання про судові витрати.

        Не погодившись з зазначеним рішенням ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду, ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. Зокрема відповідач зазначає, що 15 вересня 2019 року до суду було подано заяву про застосування строку позовної давності за вимогами банку з посиланням на  правові позиції  Верховного Суду України; оскільки позовна давність до основної вимоги закінчилась ще в липні 2015 року, тобто до звернення позивача до суду, а тому і спливла  позовна давність  до додаткової вимоги про стягнення з відповідача штрафу та пені;  не може бути стягнута неустойка, нарахована на суму заборгованості за вимоги, щодо яких позовна давність була пропущена;  в  матеріалах справи відсутні належні докази з її  підписом та підтвердження неодноразових    платежів готівкою в період з 29 січня 2016 року по 07 червня 2018 року в м.Краматорську;  судом не досліджено кредитного договору № 82 від 06 березня 2008 року строк якого сплив 06 березня 2013 року;  у  додатковій угоді № 1 від 23 квітня 2012 року не міститься її підпису;  суд першої інстанції зробив неправомірний висновок про наявність боргу згідно угоди № 82 від 06 березня 2008 року, якої також не існує.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Ощадбанк» посилається на те, що доводи скарги ОСОБА_1 є необґрунтованими, оскільки  строки позовної давності банком не пропущено; боржник  систематично користувалася кредитними коштами та виконувала умови договору по поверненню кредиту та оплаті процентів до закінчення строку дії договору, тобто до 2018 року; факт наявності заборгованості  відповідача перед позивачем доведено належними та достатніми доказами, яким суд дав належну оцінку. 

        Відповідно ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Заслухавши суддю-доповідача,  пояснення ОСОБА_1 , яка підтримала скаргу, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга                                        задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом встановлено, що 06 березня 2008 року між позивачем та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 82,  згідно якого позичальник отримала кошти  в розмірі  80 000 грн,   та взяла на себе  зобов`язання  належним чином використати та повернути кредит у вказаній сумі, а також сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 17,50% річних в порядку, строки та на умовах, що визначені цим договором; кредит надається на 120 місяців, з терміном остаточного повернення кредиту не пізніше 05 березня 2018 року (а.с. 115-116).

  23 квітня 2012 року між позивачем та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 1, якою змінено п.1.4.4. Кредитного договору № 82 від 06 березня 2018 року (а.с. 126). У даній угоді навпроти прізвища ОСОБА_1 міститься підпис. 

Оскільки відповідач несвоєчасно та не у повному обсязі сплачувала вказані кредитні кошти, утворилась заборгованість за кредитом (тіло кредиту) станом на 16 липня 2019 року у сумі 15993 грн 12 коп., розраховано суми втрати від інфляції по простроченому основному боргу з липня 2012 р. по липень 2019 року – 7521 грн. 52 коп., по простроченим відсоткам з грудня 2012 року по квітень 2018 року в сумі 148 грн. 27 коп., всього – 7669 грн. 79 коп.; розраховано розмір 3% річних, в т.ч. по простроченому основному боргу та по прострочених відсотках в загальній сумі 1878 грн. 77 коп., що вбачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором № 82 (а.с. 20-21). 

Задовольняючи позовні вимоги АТ «Ощадбанк», суд першої інстанції виходив з того, що  відповідач умови кредитного договору в частині своєчасності сплати боргу не виконав, допустив невиконання вимог закону та порушив права позивача на своєчасне отримання наданого кредиту та виплат, передбачених кредитним договором. На момент звернення до суду позивачем не пропущено строк позовної давності, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.  

      Відповідно до ст. 263 ЦПК України  судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.  Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
         Вказане судове рішення в повній мірі відповідає зазначеним  вимогам  закону. 
  Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків. Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

У відповідності до вимог ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається зі справи,   06 березня 2008 року   ОСОБА_1   та  АТ «Ощадбанк», в особі  керуючого  філією Великоновоселківського відділення № 3227, уклали кредитний договір за умовами якого відповідач  отримала кошти  в розмірі  80 000 грн,   та взяла на себе  зобов`язання  не пізніше 05 березня 2018 року повернути кредитні кошти, з  оплатою процентів за користування кредитними коштами  в розмірі  17,50% річних в порядку, строки та на умовах, що визначені цим договором до 30 числа кожного місяця. Кредит було  видано на 120 місяців, з   щомісячною оплатою 667 грн. Строк дії кредитного договору з 06 березня 2008 року до 05 березня 2018 року.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 вказані обставини визнала.

Згідно представлених  позивачем доказів, 23 квітня 2012 року між  АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 1, якою змінено п.1.4.4. Кредитного договору № 82 від 06 березня 2018 року (а.с. 126).  

Умови додаткової угоди, а саме, пункт 1.4.4.   визначив, що  щомісячне погашення кредиту в розмірі 667 грн. повинно проводитися до  останнього дня кожного місяця, з оплатою процентів в розмірі 17,50% ; строк дії  додаткової угоди до договору -  з  01 травня 2012 року до 05 березня 2018 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилалася на те, що додаткову угоду вона не підписувала і з її умовами не згодна, не зазначивши,  які  умови додаткової угоди порушують її права  та  інтереси.

        Однак, за вимогами ст. 12 ЦПК України  цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.  Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

        У відповідності з  вимогами ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів;3) показаннями свідків.
  
        Відповідно ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.  Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

        Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За положеннями ч.6  ст.81 ЦПК України, доказування не може  ґрунтуватися  на  припущеннях.
Як свідчать матеріали справи, відповідач  не представила належних, достатніх та допустимих доказів того, що  зміст додаткової угоди вона не підписувала. 
Більш того,  встановлено,  що  умови цієї  додаткової  угоди відповідач постійно виконувала  до закінчення строку дії договору – 05 березня 2018 року, а  порівняльний зміст кредитного договору та додаткової угоди (п.1.4.4)  не   свідчить про те, що банк при укладенні додаткової угоди  23 квітня 2012 року суттєво відступив від основних вимог кредитного договору від  06 березня 2008 року, чим допустив порушення прав боржника. 
Тому, наведені доводи апеляційної скарги  стосовно додаткової угоди апеляційним судом до уваги не приймаються, оскільки ці доводи не змінюють правових висновків суду першої інстанції  щодо неналежного виконання боржником своїх зобов`язань за кредитним договором. 
  Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 також посилалася на те, що позивач пропустив строк позовної давності при зверненні до суду, а суд не врахував її заяви  щодо застосування строків позовної давності до вимог  АТ «Ощадбанк».

  Колегія суддів вважає, що ці доводи апеляційної скарги є непроможними, оскільки АТ «Ощадбанк» звернулося до суду за захистом порушеного права в межах загальних строків позовної давності, визначених ст.257 ЦК України. 
        Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).
        Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
        Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).
        Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строкукредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.
        У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.
        Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13. Аналогічні висновки були сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16.
        Отже, оскільки за умовами договору відповідач мав виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів до 30 числа кожного місяця (а за умовами додаткової  угоди  -  до станнього дня кожного місяця) впродовж строку кредитування (120 місяців), перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. А тому встановлення строку кредитування у договорі, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за 

вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів.
        Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення.  
Виходячи зі змісту ч.ч. 1,3 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Встановлено, що АТ «Ощадбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1   14 серпня 2019 року  шляхом направлення  позовної заяви поштою  Донецьким обласним управлінням АТ «Ощадбанк»,  розташованим у м.Краматорську Донецької області (а.с.60)

Згідно умов  кредитного договору від 06 березня 2008 року,  позичальник взяла на себе зобов`язання по поверненню кредитних коштів та оплаті процентів щомісячно в розмірі  667 грн.

З представленого  позивачем розрахунку заборгованості та пояснень ОСОБА_1 в апеляційному суді вбачається, що  відповідач  в повному обсязі виконувала умови договору  до червня 2012 року, а в подальшому, за повідомленням ОСОБА_1   у неї змінився матеріальний стан і тому, оплата за кредитом стала проводитися не регулярно та не в повному обсязі; при наявності коштів вона вносила щомісячні платежі в більшому розмірі, ніж передбачено законом.

З представленого розрахунку заборгованості за кредитним договором  вбачається, що  останній платіж в рахунок погашення  заборгованості за кредитом,  в  межах строку дії договору,  відповідач здійснила в розмірі  530 грн. 29 грудня 2017 року (а.с.20 зв.), а  останнє погашення прострочених процентів відбулося  01 грудня 2017 року в розмірі   286,17 грн (а.с.21 зв.).

Зважаючи на те, що кредитний договір мав строк дії до 05 березня 2018 року, а до суду банку звернувся  у серпні 2019 року, колегія вважає, що  суд першої інстанції зробив правильний висновок  про те, що АТ «Ощадбанк» не пропустило строки позовної давності і ці доводи апеляційної  скарги ОСОБА_1 до уваги не приймаються.

Колегія  суддів  також  не погоджується з доводами апеляційної скарги, що   кредитний договір  мав строк дії до 05 березня 2013 року, оскільки це суперечить фактичним обставинам справи  і  представленим доказам, оскільки дія договору визначена у 120 місяців, що становить десять років,   та з тим, що строки позовної давності банком пропущено, оскільки вчинення боржником  дій по погашенню кредитних коштів свідчить про  переривання строків позовної давності.

Посилання  відповідача на те, що строки позовної давності за вимогами  банку повинні відраховуватися  -  за тілом кредиту з  01 червня 2012 року, а за процентами - з 01 серпня 2012 року є безпідставними, оскільки  з цього часу  виникла прострочена заборгованість по кредиту,  що дало підстави банку  для звернення до суду з вимогами про стягнення грошових сум на підставі ст.625 ЦК України у вигляді інфляції та трьох  процентів  річних.

В апеляційній скарзі   та  в ході пояснень   в апеляційному суді  відповідач зазначала, що  вона  протягом 2016-2017 років ніколи не була у м.Краматорську та не здійснювала там платежі за кредитним договором. Свою позицію ОСОБА_1 обґрунтувала тим, що  у виписці по рахунку, яка мається у справі та отримана нею на власний запит до банку зазначена така позиція: «ФДонецьке обласне  УП АТОЩАД м.Краматор» - за змістом  (а.с.28-57).

Ці доводи не заслуговують на уваги, оскільки не свідчать про те, що платежі здійснювалися  з 2012 року до 2018 року саме в м.Краматорську, оскільки в даному випадку зазначене місцезнаходження філії АТ «Ощадбанк» в особі Донецького обласного управління АТ «Ощадбанк», про що, крім іншого,  відповідач зазначала в своїй  апеляційній скарзі (а.с. 2,168).
  
        Таким чином, колегія вважає, що суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, оцінив представлені сторонами  матеріали за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів,  оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та дійшов обгрунтованого висновку про  задоволення позову  АТ «Ощадбанк» в межах заявлених вимог, оскільки   боржник ОСОБА_1 за кредитним договором  від 06 березня 2008 року та додатковою угодою від 23 квітня 2012 року неналежним чином виконувала свої зобов*язання  по погашенню кредиту, що призвело до порушення прав та законних інтересів  АТ «Ощадбанк» та заборгованості, яку відповідач добровільно  не погасила.

        Нових доказів чи обставин, які не були предметом розгляду у суді  першої інстанції та могли вплинути на рішення суду  відповідачем  апеляційному суду не надано.

         Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, в ньому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені  обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні і підстав для його скасування не вбачається.

        Відповідно ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ст.375,  п.5 ч.6 ст.19, п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України, 
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 23 грудня 2019 року  залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Дата складення повного судового рішення      16 березня     2020 року.

Судді:                                                                                                               Л.М. Кочегарова 

                                                                                                                           С.А. Попова

                                                                                                                           Т.Б. Ткаченко