Справа № 149/3260/18
Провадження № 22-ц/801/813/2020
Категорія: 46
Головуючий у суді 1-ї інстанції Войнаревич М. Г.
Доповідач:Войтко Ю. Б.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2020 року	  	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:
головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,
суддів Міхасішина І. В., Копаничук С. Г.,
з участю секретаря судового засідання: Безрученко Н. Р.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 29 січня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Войнаревича М. Г. в місті Хмільник Вінницької області, зі складенням повного тексту судового рішення 01 лютого 2019 року, 
у справі № 149/3260/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

встановив:
У грудні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Позовна заява мотивована тим, він є власником 37/100 частини житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 . Крім нього за вищезазначеною адресою зареєстрований його батько ОСОБА_1 , який протягом двох років не проживає за вищевказаною адресою.
У зв`язку із тим, що  ОСОБА_1 не проживає по АДРЕСА_1 протягом двох років, однак зареєстрований в житловому будинку, він позбавлений можливості у повній мірі володіти, користуватись та розпоряджатися частиною зазначеного будинку, чим обмежуються його права, як власника об`єкта нерухомості.
Ураховуючи викладене,  ОСОБА_2 просив суд визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування належним йому житловим приміщенням - 37/100 частинами житлового будинку по АДРЕСА_1 .
Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 29 січня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування належним ОСОБА_2 житловим приміщенням - 37/100 частинами житлового по АДРЕСА_1 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 не проживає по АДРЕСА_1 протягом двох років, що є підставою, передбаченою частиною другою статті 405 ЦК України, для визнання його таким, що втратив право користування належним ОСОБА_2 житловим приміщенням - 37/100 частинами житлового будинку за вказаною адресою.
Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 29 січня 2019 року є незаконним, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням у спірному будинку, з підстав, визначених частиною другою статті 405 ЦК України, не з`ясував поважності причин непроживання ОСОБА_1 у спірному житлі. Зазначав, що до 2003 року відповідач був власником 37/100 частини житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 , та складанню договору дарування його єдиного житла на користь позивача була передумова щодо надання відповідачу з дружиною можливості проживати у спірному житлі. Поступово його стосунки  із позивачем погіршились і ОСОБА_2 вигнав відповідача разом із дружиною із спірного будинку. У зв`язку із цим відповідач не мав можливості проживати за місцем своєї реєстрації, що є поважною причиною його непроживання у спірному житлі. Вказував, що він вимушений проживати разом з дружиною у доньки по АДРЕСА_2 . Також судом не враховано, що відповідач є особою похилого віку (1942 року народження), інвалідом І групи, має вади слуху, на його утриманні та під його наглядом знаходиться дружина ОСОБА_3 , яка є психічно хворою.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначив, що він є власником майна, а тому має право вимагати усунення будь-яких порушень свого права. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Постановою Вінницького апеляційного суду від 17 квітня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 29 січня 2019 року залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 12 лютого 2020 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 задоволено частково. Постанову Вінницького апеляційного суду від 17 квітня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_4 підтримали доводи апеляційної скарги, просять її задовольнити. ОСОБА_1 суду пояснив, що є інвалідом 1 групи, не має свого житла і на даний час тимчасово проживає з дочкою. Недавно поховав дружину, має скрутний матеріальний стан і зараз вимушений покинути житлове приміщення дочки, а тому залишиться зовсім без житла.
Позивач ОСОБА_2 належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 , про що подав суду письмову заяву. В судове засідання не з`явився. Просить рішення суду першої інстанції залишити в силі, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення. До заяви додав копію лікарського свідоцтва про смерть ІНФОРМАЦІЯ_1 матері ОСОБА_3 .
Апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню.
Судами встановлено, що відповідно до договору дарування частини будинку від 29 березня 2003 року ОСОБА_1 подарував ОСОБА_2 належні йому на праві приватної власності 37/100 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 (а.с.5).
Відповідно до домової книги по АДРЕСА_1 та довідки Хмільницької міської ради від 03 грудня 2018 року № 17-14/1204, по АДРЕСА_1 зареєстрований відповідач ОСОБА_1 та позивач ОСОБА_2 (а.с.6-15, 16).
Згідно з довідкою голови вуличного комітету АДРЕСА_1 - ОСОБА_5 від 03 грудня 2018 року № 07-21/2196, ОСОБА_1 зареєстрований по АДРЕСА_1 , але не проживає за вказаною адресою з 2016 року (а.с.17).
Відповідно до довідки Лелітської сільської ради Хмільницького району Вінницької області №890 від 03 грудня 2018 року вбачається, що ОСОБА_1 дійсно проживає по АДРЕСА_2 , без реєстрації протягом двох останніх років (а.с.18).
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.
У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно із частиною третьою статті 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
За приписами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
За приписами частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу (частина четверта статті 156 ЖК УРСР).
Задовольняючи позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не проживає по АДРЕСА_1 протягом двох років, що є підставою, передбаченою частиною другою статті 405 ЦК України, для визнання його таким, що втратив право користування належним ОСОБА_2 житловим приміщенням - 37/100 частинами житлового будинку за вказаною адресою.
Як встановлено судом першої інстанцій та не заперечується сторонами у справі, відповідач був членом сім`ї власника житла, проживав в спірному приміщенні на законних підставах, оскільки до 2003 року останній був власником 37/100 частини житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 та є зареєстрованим у спірному житлі.
Пунктом 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, гарантовано кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами ЦК України.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд апеляційної інстанції враховує, що у справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.
Із урахуванням пояснень відповідача про те, що через конфлікти з сином він вимушений проживати за іншою адресою, доглядати за психічно хворою дружиною ОСОБА_3 , його звернень з приводу конфліктів з позивачем до правоохоронних органів, про що зокрема, свідчить довідка Хмільницького відділення поліції Калинівського відділу поліції ГУНП у Вінницькій області (а.с.30), а також того, що приміщення, право користування яким просить визнати втраченим позивач, є єдиним житлом відповідача, апеляційний суд дійшов висновку, що причини непроживання відповідача за адресою спірного приміщення протягом двох років є поважними.
Разом з тим, відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бут виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим примушенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом.
Нормами цивільного процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доводів сторін по справі та доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору.
Колегія судів, звертає увагу, що суд першої інстанції не врахував чи відповідатиме визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування 37/100 частинами житлового будинку по АДРЕСА_1 , пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, із урахуванням тривалого проживання відповідача у спірному житловому приміщенні, його реєстрації у спірному житлі, та не з`ясував, чи дотриманий розумний баланс між інтересами позивача, який має довести необхідність визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, та самого відповідача. А обґрунтування пропорційності виселення Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції («Dakus v. Ukraine», № 19957/07, § 50-51, Європейський суд з прав людини, від 14 грудня 2017 року).
У рішенні ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.
Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції, не врахував наведені норми матеріального права та обставини справи, неповно дослідив наявні у справі докази і надав їм неналежну оцінку та дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, заслуговують на увагу, рішення суду першої інстанції є незаконним, ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, тому підлягає скасуванню.
За таких обставин, відповідно до положень статті 376 ЦПК України апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Отже, оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню, судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1 057,20 грн., слід стягнути з позивача ОСОБА_2 на користь держави.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд, 

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  задовольнити.
Рішення  Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 29 січня 2019 року скасувати і ухвалити нове рішення.
В задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.
Стягнути з  ОСОБА_2  на користь держави судовий збір в сумі 1 057 грн. 20 коп. (одна тисяча п`ятдесят сім грн. 20 коп.).
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 07 травня 2020 року.

       Головуючий                                          Ю. Б. Войтко

       Судді:                                          І. В. Міхасішин

                                                                                                    С. Г. Копаничук