Постанова
Іменем України                                          
20 травня 2020 року                                                                     
м. Київ                                                                    
справа № 461/9220/14-ц
провадження № 61-36908св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С., 
суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Сердюка В. В.,               Фаловської І. М., 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 , 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Львівської області від 22 березня 2018 року у складі колегії суддів: Мельничук О. Я., Крайник Н. П., Савуляк Р. В. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право на користування житловим приміщенням,
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
В серпні 2014 року позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, покликаючись на те, що вона зареєстрована та проживає у квартирі АДРЕСА_1 . Крім неї у квартирі зареєстрований відповідач. 
Обґрунтовуючи вимоги позовної заяви, ОСОБА_1 послалась на те, що з 2007 року ОСОБА_2 виїхав із спірної квартири, догляд за квартирою, сплату комунальних платежів та поточний ремонт здійснює тільки позивач, чим чинить їй перешкоди в користуванні цим житловим приміщенням.
Вважає, що відповідач втратив право на проживання у квартирі, оскільки він відсутній у ній понад встановлені законом строки - шість місяців. Просить суд визнати                     ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування квартирою АДРЕСА_1 .
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Заочним рішенням Галицького районного суду міста Львова від 25 вересня 2014 року у складі судді Государського А. В. позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, задоволено. Визнано ОСОБА_2 , таким, що втратив право на користування квартирою АДРЕСА_1 . Вирішено питання розподілу судових витрат.
Задовольняючи позовні вимоги місцевий суд виходив з того, що ОСОБА_2 не проживає з 2007 року в квартирі АДРЕСА_1 , тобто більше шести місяців з причин виїзду до нового місця проживання.
Постановою Апеляційного суду Львівської області від 22 березня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Заочне рішення Галицького районного суду міста Львова від 25 вересня 2014 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Скасовуючи рішення місцевого суду, суд апеляційної інстанції вказував, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку, що ОСОБА_2 не проживає з 2007 року в квартирі АДРЕСА_1 , а також, що позивачем доведено обставини для задоволення позову, оскільки матеріали справи не містять належних доказів в підтвердження того, що відповідач не проживає в згаданій квартирі більше шести місяців з причин виїзду до нового місця проживання.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У червні 2018 року ОСОБА_1  подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Апеляційного суду Львівської області від 22 березня 2018 року в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувану постанову скасувати, а рішення місцевого суду залишити в силі.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не звернув уваги на ту обставину, що обов`язок  доведення поважності причин відсутності за місцем реєстрації понад шість місяців покладений на відповідача.
ОСОБА_1 вказувала, що  судом апеляційної інстанції не було надано  оцінки тій обставині, що  чотири акти, складені комісією ЛКП «Цитадель-центр» охоплюють період більше шести місяців (з 20 березня 2014 року до 04 вересня 2014 року), крім того у них вказано, що ОСОБА_2 не проживає у спірній квартирі з 2007 року.
Відповідач сам вказував, що він з 2010 року проживав зі своїми батьками у їх будинку в селі Руданці, Кам`янка-Бузького району, Львівської області, допомагав батькам та доглядав за будинком. На час звернення із позовом батьки відповідача померли, проте останній до квартири так і не повернувся. 
Доказів поважності своєї відсутності у спірній квартирі ОСОБА_2 не надав, жодних перешкод йому для вселення у квартиру не чинилось.
Доводом касаційної скарги є також те, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано  відхилив комісійні акти від 21 грудня 2017 року та 10 січня 2018 року з тих підстав, що вони були підписані особами, які не були допитані як свідки.
Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи не подано
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 06 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Галицького районного суду міста Львова.
22 серпня 2018 року справа № 461/9220/14-ц надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2019 року справу призначено до судового розгляду Верховного Суду.
Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 14 квітня 2020 року № 1039/0/226-20 призначено повторний автоматичний розподіл судової справи та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями цивільну справу                 № 461/9220/14-ц (провадження № 61-36908св18) 14 квітня 2020 року призначено судді-доповідачеві Литвиненко І. В.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрована та проживає у квартирі АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою з місця проживання про склад сім`ї і прописки від 05 червня 2014 року № 1572. Крім неї у вищевказаній квартирі зареєстровані ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 .
Основним квартиронаймачем до моменту смерті був ОСОБА_6 
ОСОБА_2 є сином основного квартиронаймача.
ОСОБА_1 в спірній квартирі зареєстрована з 08 травня 2007 року.
З актів від 12 грудня 2013 року, 20 березня 2014 року та 26 червня 2014 року складених комісією в складі майстрів з експлуатації житлового фонду ЛКП «Цитадель-центр»                 ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , за заявою ОСОБА_1 встановлено, що зі слів сусідів, квартири АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований але фактично не проживає з 2007 року за адресою: АДРЕСА_1 .
Апеляційним судом встановлено, що згідно талона про зняття з реєстрації місця проживання в Україні, б/н, ОСОБА_2 на підставі рішення у справі № 461/9220/14-ц від 25 вересня 2014 року вибув за межі міста Львова.
Згідно довідки з місця проживання від 12 жовтня 2017 року, власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 на підставі розпорядження від 12 грудня 2014 року № 50 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09 лютого 2015 року № 33351197.
Із заяви про перегляд заочного рішення встановлено, що, ОСОБА_2 з 2010 року фактично проживав в будинку своїх батьків в с. Руданці Кам`янка-Бузького району Львівської області. В період з 2010 року, відповідач постійно приїзжав до Львова в квартиру АДРЕСА_1 , де зберігаються його речі, користується квартирою, має ключі, перешкоди в користуванні квартирою йому не чиняться.
З листа Укрпошти від 14 листопада 2017 року за № 12-04-338 встановлено, що вся поштова кореспонденція приходить на ім`я відповідача - ОСОБА_2 , як на мешканця квартири АДРЕСА_1 .
З долученої до матеріалів справи ксерокопії амбулаторної картки встановлено, що відповідач у справі, який зареєстрований за спірною адресою постійно проходить курс лікування у 4-ій комунальній лікарні за адресою: АДРЕСА_4 .
Апеляційний суд зазначав, що на момент звернення до суду із позовом та в момент ухвалення оскаржуваного рішення ОСОБА_1 не була власником вищезгаданої квартири, а була лише зареєстрована в квартирі з 08 травня 2007 року, в той час, як ОСОБА_2 є сином основного квартиронаймача, та зареєстрований в квартирі з 15 серпня                      1986 року.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Тому в тексті цієї постанови норми ЦПК України  наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Перевіряючи в межах касаційної скарги правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд виходить з такого.
Обґрунтовуючи вимоги позовної заяви, ОСОБА_1 послалась на те, що з 2007 року ОСОБА_2 виїхав із спірної квартири, догляд за квартирою, сплату комунальних платежів та поточний ремонт здійснює тільки позивач, чим чинить їй перешкоди в користуванні квартирою. 
Як на доказ відсутності відповідача у спірній квартирі понад шість місяців позивач посилалась на акти ЛКП «Цитадель-Центр» від 12 грудня 2013 року, 20 березня                        2014 року, 26 червня 2014 року, про те, що ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_1 зареєстрований, але фактично не проживає.
Відомостей стосовно того, чи є в квартирі речі, що належать ОСОБА_2 означені акти не містять, як не містять і даних про те, що особи, які їх підписали були присутніми у спірній квартирі, як свідки ці особи в суді першої інстанції не допитувалися.
Як на підставу позову ОСОБА_1 посилалася на статті 71, 72 ЖК Української РСР.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод                   від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Відповідно до статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Статтею 47 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
У статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зазначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайнього формою втручання у право на повагу до житла (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine,                          № 30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року).
Отже право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Основним Законом України, Конвенцією, а тому позбавлення цього права, в тому числі шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, можливо лише на підставі закону, мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання.
Відповідно до частин першої, другої статті 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Статтею 72 ЖК УРСР встановлено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням на підставі статті 71 ЖК УРСР, предметом доказування є причини відсутності відповідача понад встановлені строки.
Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності.
При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Апеляційним судом було встановлено, що ОСОБА_2 з 2010 року фактично проживав в будинку своїх батьків в с. Руданці Кам`янка-Бузького району Львівської області. В період з 2010 року, відповідач постійно приїзжав до Львова в квартиру АДРЕСА_1 , де зберігаються його речі, користується квартирою, має ключі, перешкоди в користуванні квартирою йому не чиняться.
З листа Укрпошти від 14 листопада 2017 року за №12-04-338 вбачається, що поштова кореспонденція надходить на ім`я відповідача - ОСОБА_2 , як на мешканця квартири АДРЕСА_1 .
З долученої до матеріалів справи ксерокопії амбулаторної картки встановлено, що відповідач у справі, який зареєстрований за спірною адресою постійно проходить курс лікування у 4-ій комунальній лікарні за адресою: АДРЕСА_4 .
Таким чином колегія суддів погоджується із висновками суду апеляційної інстанції про те, що місцевий суд дійшов до передчасного висновку, що ОСОБА_2 не проживає з 2007 року в квартирі АДРЕСА_1 , а також, що позивачем повністю доведено обставини для задоволення позову, оскільки матеріали справи не містять належних доказів в підтвердження того, що відповідач не проживає в згаданій квартирі більше шести місяців з причин виїзду до нового місця проживання та втратив зв`язок із спірним помешканням.
Апеляційний суд правильно вказував, що рішення місцевого суду ґрунтувалось на актах складених зі слів сусідів, проте як свідки ці особи допитані не були, про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань вони не попереджались, місцевий суд не встановлював факт наявності чи відсутності у спірному житлі речей відповідача, як і не з`ясував причин відсутності відповідача, адже для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов: відсутність члена сім`ї без поважних причин понад 6 місяців та відсутність поважних причин не проживання за адресою такого жилого приміщення.
Отже відсутні правові підстави вважати, що постанова апеляційного суду прийнята без дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що судом апеляційної інстанції не було надано  оцінки тій обставині, що  чотири акти, складені комісією ЛКП «Цитадель-центр» охоплюють період більше шести місяців (з 20 березня 2014 року до 04 вересня 2014 року), у них вказано, що не проживає у спірній квартирі з 2007 року з огляду на таке.
У оскаржуваній постанові апеляційний суд вказував, що він не вважає акти                                         від 12 грудня 2013 року, 20 березня 2014 року та 26 червня 2014 року складені комісією в складі майстрів з експлуатації житлового фонду ЛКП «Цитадель-центр», з врахуванням пояснень сусідів з квартир АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 належними доказами в підтвердження того, що ОСОБА_2 не проживає в квартирі АДРЕСА_1 . 
Таким чином зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що апеляційний суд не лише дослідив вказані докази, а і дав їм оцінку, чим спростовується вказаний довід касаційної скарги.
Крім того ОСОБА_2 у заяві про перегляд заочного рішення вказував, що у квартирі зберігаються його речі, про існування судового рішення племінниця ( ОСОБА_1 ) йому нічого не говорила, щомісяця, коли він приїжджав до Львова для отримання пенсії, він завжди заходив у квартиру, у нього зберігаються ключі, жодних перешкод для доступу до квартири йому ніхто не чинив. 
Разом із тим Верховний Суд вважає, що доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано  відхилив комісійні акти від 21 грудня 2017 року та 10 січня 2018 року не заслуговують на увагу з огляду на те, що ці доводи зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду, а самі акти були складені вже після ухвалення заочного рішення у справі.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ                              від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, судове рішення апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Апеляційного суду Львівської області від 22 березня 2018 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.           
   ГоловуючийВ. С. Висоцька    Судді:А. І. Грушицький     І. В. Литвиненко    В. В. Сердюк   І. М. Фаловська