Постанова
Іменем України
 
29 квітня 2020 року
м. Київ
 
справа № 755/17394/18
провадження № 61-3298св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Сімоненко В. М.,
суддів: Калараша А. А., Мартєва С. Ю., Петрова Є. В.,  Штелик С. П. (суддя-доповідач), 
 
учасники справи:
заявник - ОСОБА_1 ,
заінтересована особа - Російська Федерація в особі офіційного  представництва - Посольства  Російської  Федерації в Україні,  
 
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва в складі судді Катющенко В. П. від 19 листопада 2018 року та постанову Київського апеляційного суду в складі суддів: Семенюк Т. А., Кирилюк Г. М., Рейнарт І. М., від 29 січня 2019 року, 
 
В С Т А Н О В И В :
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, посилаючись на те, що в результаті збройної агресії Російської Федерації, наслідком якої стала окупація частини території Луганської області, він втратив можливість користуватися своєю власністю та втратив її.
Зазначив, що метою встановлення вищезазначеного факту, що має юридичне значення є отримання відшкодування від країни-агресора - Російської федерації, подання рішення суду в Міжнародний кримінальний суд в Гаазі для притягнення Російської федерації до відповідальності, а також в інших судах.
 
При цьому, заявник просив суд установити факт, що внаслідок російської агресії та окупації частини Луганської та Донецької областей він втратив житло і отримав у зв`язку із цим майнову шкоду в еквіваленті 500 000 евро, тобто 16 000 000 грн.  
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 19 листопада             2018 року відмовлено у відкритті провадження. 
 
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що кожен громадянин має право звернення до суду за захистом своїх прав, свобод та інтересів у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації, збройним конфліктом, тимчасовою окупацією території України, в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, у зв`язку з чим встановлення факту саме нанесення шкоди, визначення розміру такої шкоди внаслідок збройної агресії та окупації частини Донецької області та відшкодування завданої шкоди має встановлюватися у порядку саме позовного провадження, тому у відкритті провадження потрібно відмовити. 
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Київського апеляційного суду від 29 січня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 19 листопада 2018 року залишено без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що оскільки заявник просив встановити факт спричинення йому шкоди з визначенням конкретного розміру шкоди, що свідчить про наявність спору про право, колегія суддів визнала, що доводи апеляційної скарги про неправильність висновків суду є безпідставними, а суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у відкритті провадження у справі окремого провадження.   
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі, поданій у лютому 2019 року до Верховного Суду,   ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення, розглянути вимоги заяви по суті та задовольнити її.
 
Крім того, ОСОБА_1 подав клопотання про передачу справи на розгляд до Великої Палати Верховного Суду.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій, на думку скаржника, не повно дослідили зібрані у справі докази та дійшли помилкових висновків про відмову у відкритті провадження у справі окремого провадження. Суди не врахували, що до України було застосовано збройну агресію з боку Росії, а також, що частина території України окупована Росією, що встановлено Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях». Відповідно до цього Закону було внесено зміни до Закону України «Про судовий збір». Таким чином Україна встановила, що громадяни мають звертатися із заявами про встановлення фактів, що мають юридичне значення, поданих у зв`язку із збройною агресією, збройним конфліктом, тимчасовою окупацією території України, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України. Скаржник вважає, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про наявність спору про право та безпідставно відмовили у відкриття провадження у справі за заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. На думку скаржника іншого позасудового способу встановлення причинно-наслідкового зв`язку між переселенням із зони проведення бойових дій на сході України та військовою агресією Російської Федерації законодавством не визначено. 
 
Доводи інших учасників справи
 
Відзив на касаційну скаргу не надходив. 
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 04 березня 2019 року відкрито касаційне провадження у даній справі. Витребувано справу із суду першої інстанції. 
 
У квітні 2019 року справу передано судді-доповідачу. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 14 квітня 2020 року справу призначено до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику учасників справи в складі п`яти суддів.   
 
Обставини справи, встановлені судами 
 
Судами встановлено, що у листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, посилаючись на те, що в результаті збройної агресії Російської Федерації, наслідком якої стала окупація частини території Луганської області, він втратив можливість користуватися своєю власністю та втратив її.
 
При цьому, заявник просив суд установити факт, що внаслідок російської агресії та окупації частини Луганської та Донецької областей він втратив житло і отримав у зв`язку із цим майнову шкоду в еквіваленті 500 000 евро, тобто 16 000 000 грн.   
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
08 лютого 2020 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року                  № 460-IX (далі - Закон від 15 січня 2020 року № 460-IX).
 
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону від 15 січня 2020 року № 460-IX установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню. 
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права
 
Згідно із частиною першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Статтею 293 ЦПК України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
 
Суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
 
Встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян.  
 
Частиною четвертою статті 315 ЦПК України встановлено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи - залишає заяву без розгляду.
 
Встановивши, що заявник у заяві ставить питання про встановлення юридичних фактів, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області йому завдано матеріальну шкоду у еквіваленті 500 000 евро, а саме 16 000 000 грн, тобто пов`язує встановлення юридичних фактів з визначенням конкретних розмірів матеріальної шкоди, що свідчить про наявність спору про право, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про неможливість розгляду заявлених ОСОБА_1 в порядку окремого провадження вимог про встановлення юридичних фактів, у зв`язку із чим правильно, на підставі частини четвертої статті 315 ЦПК України відмовив у відкритті провадження у справі за заявою, поданою ним в порядку окремого провадження. 
 
В порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів лише у випадку, якщо встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. 
 
До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 28 лютого 
2019 року у справі № 755/13265/18 (провадження № 61-47350св18),                            у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 755/13027/18 (провадження           № 61-3297св1) та інших. 
 
Доводи касаційної скарги щодо необґрунтованості оскарженого рішення  спростовуються змістом вимог заявника у даній справі, матеріалами справи та обґрунтованими висновками судів першої та апеляційної інстанції.  
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі   № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня                    2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів. 
 
Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
 
Неодноразове ухвалення протилежних і суперечливих судових рішень, особливо судами вищих інстанцій, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.
 
Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанції про наявність спору про право та відсутність, у зв`язку з цим, правових підстав для встановлення в порядку окремого провадження фактів, про який просить заявник.
 
Необґрунтованим є також посилання заявника на постанову Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі № 363/2981/16-ц, оскільки у тій справі судом встановлено факт про те, що вимушене переселення позивачів у липні               2014 року з окупованої території Луганської області відбулось унаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупацією Російською Федерацією частини території Луганської області без визначення розмірів матеріальної та моральної шкоди.
 
Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди із висновками суду, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції, були предметом перегляду судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.   
 
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
 
Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 
2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. 
 
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
 
Рішення судів містять вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення питання щодо відкриття провадження у даній справі, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті вирішення даного питання, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.   
 
У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. 
 
Крім того, не знайшли свого підтвердження під час касаційного розгляду справи і доводи клопотання заявника про необхідність передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки у цій справі судами правильно застосовано норми процесуального права до спірних правовідносин, а підстав, визначених статтею 403 ЦПК України для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду не вбачається та не встановлено, у зв`язку з чим, відповідне клопотання ОСОБА_1 задоволенню не підлягає. 
 
З урахуванням викладеного та керуючись статтями 400, 403, 409, 410, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,  
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду. 
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 19 листопада 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 січня 2019 року залишити без змін.  
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає. 
 
Головуючий                                                                      В. М. Сімоненко 

Судді:                                                                                А. А. Калараш  

                                                                                             С. Ю. Мартєв

                                                                                         Є. В. Петров 

                                                                                          С. П. Штелик