20.05.20
22-ц/812/887/20
Справа № 477/1798/19 Головуючий у першій інстанції Саукова А.А.
Провадження №22-ц/812/887/20 Доповідач в апеляційній інстанції Ямкова О.О.
Категорія 47 
                                       
П О С Т А Н О В А
 
Іменем України

20 травня 2020 року                                                м. Миколаїв   

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:
головуючого: Ямкової О.О.,
суддів: Колосовського С.Ю., Локтіонової О.В., 
із секретарем: Біляєвою В.М.
за участю: позивача – ОСОБА_1 
представника позивача та третьої особи – Колесник Ю.В.,
третьої особи, представника третьої особи - Репіна В.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу
за апеляційною скаргою 
ОСОБА_2 
на рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 5 березня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Саукової А.А. в місті Миколаєві о 9 годині 46 хвилин із складенням його повного тексту 16 березня 2020 року, по справі
за позовами 
ОСОБА_1 
та третьої особи, що заявляє самостійні вимоги ОСОБА_3 
до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області
(далі - ГУ Держгеокадастру),
треті особи - ОСОБА_2 , ОСОБА_4 
про зобов`язання скасувати державну реєстрацію земельних ділянок, 

В С Т А Н О В И Л А: 

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ГУ Держгеокадастру, треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , в якому просив зобов`язати відповідача скасувати в Державному земельному кадастрі інформацію по реєстрації прав власності третіх осіб на земельні ділянки площею 0,2489 га (кадастровий номер 4823382601:01:025:0010) та площею 0,04 га (кадастровий номер 4823382601:01:025:0009), що розташовані за адресою АДРЕСА_1 . 
В обґрунтування позову посилався на те, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_2 , та земельної ділянки площею 0,25га для обслуговування цього будинку.
Одночасно за цією ж адресою розташована земельна ділянка площею 0,0104га для введення підсобного господарства, яку він має намір придбати у колишнього власника будинку ОСОБА_3 , але позбавлений можливості укласти цивільно-правовий договір, у зв`язку з реєстрацією прав власності у Державному земельному кадастрі на суміжні земельні ділянки за третіми особами, які накладаються на належні йому та ОСОБА_3 земельні ділянки.
У зв`язку з неможливістю оформити належним чином права власності на земельні ділянки між ним та третіми особами виникають спори, для вирішення яких вони як суміжні власники та користувачі неодноразово зверталися до судів з різними позовами.
В тому числі за його позовом Жовтневим районним судом Миколаївської області 20 січня 2014 року прийнято рішення, яким Державні акти про право приватної власності на земельні ділянки площею 0,25 га та 0,04 га, що розташовані в с. Лимани Жовтневого району Миколаївської області, серії НОМЕР_1 НОМЕР_2 , та видані 4 червня 1997 року на ім`я ОСОБА_4 та ОСОБА_2 визнано недійсними.
На підставі цього рішення суду державним реєстратором 28 жовтня 2016 року скасована державна реєстрація прав власності третіх осіб на земельні ділянки, про що внесено відповідний запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 
Але одночасно зазначені земельні ділянки продовжують бути зареєстрованими в Державному земельному кадастрі, оскільки Законом України «Про Державний земельний кадастр» не передбачено автоматичного скасування державної реєстрації земельної ділянки через скасування самої підстави набуття особою права на землю.
Посилаючись на вказане, просив про задоволення його позову. 
Ухвалою Жовтневого районного суду Миколаївської області від 13 листопада 2019 року до участі у справі в якості третьої особи залучено ОСОБА_3 .
В листопаді 2019 року третя особа ОСОБА_3 , діючи через представника, пред`явила позов до ГУ Держгеокадастру в Миколаївській області, треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про зобов`язання відповідача скасувати інформацію в Державному земельному кадастрі щодо реєстрації земельних ділянок площею 0,2489 га (кадастровий номер 4823382601:01:025:0010) та площею 0,04 га (кадастровий номер 4823382601:01:025:0009), що розташовані за адресою АДРЕСА_3 за третіми особами.
В обґрунтування позову посилалась на те, що була власником житлового будинку АДРЕСА_2 , та двох земельних ділянок за цією ж адресою, які продала ОСОБА_1 14 травня 2001 року на Універсальні товарній біржі « ОСОБА_5 », однак внаслідок халатності працівників біржі в договорі купівлі-продажу було зазначено лише про продаж житлового будинку. 
Зазначала, що ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на одну земельну ділянку площею 0,25 га, яка надана для обслуговування житлового будинку. 
Право власності на іншу земельну ділянку площею 0,0104га за цією ж адресою до наступного часу зареєстровано за нею, через неможливість укласти між ними цивільно-правову угоду та переоформити земельну ділянку на позивача. 
Перешкодою для цього та реалізації їх прав власників є реєстрація за третіми особами суміжних земельних ділянок у Державному земельному кадастрі, які своєю площею накладаються на належні позивачу та ОСОБА_3 ділянки, внаслідок чого перетинаються з: земельною ділянкою 4823382601:01:025:0010 із співпадінням площі на 0,9091% та земельною ділянкою 4823382601:01:025:0009 із співпадінням площі на 29,0909%.
Державні акти, видані на ім`я ОСОБА_4 та ОСОБА_2 визнані недійсними, а реєстрація їх права власності на ці ділянки скасована, але незважаючи на це, відповідач незаконно та безпідставно відмовляється скасувати реєстрацію земельних ділянок у Державному земельному кадастрі, внаслідок чого порушує їх з позивачем права.
Заперечуючи проти позову ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_4 надав пояснення, в яких повідомив про обставини щодо спірних правовідносин, які виникли між сторонами, та про ухвалені судові рішення попередніх років за цими правовідносинами, звернув увагу суду на наявні на його думку недоліки в позовній заяві ОСОБА_1 та відсутність доказів на підтвердження його доводів, зауважив, що позивач не є власником спірної земельної ділянки, а тому не має прав на її реєстрацію.
Третя особа ОСОБА_2 також надала суду заперечення проти позовних вимог, в яких посилалась на те, що позивачем не зазначено дати, яку він вважає початком порушення своїх прав. Звернула увагу суду на те, що в резолютивній частині рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 20 січня 2014 року відсутні відомості про скасування її права власності на земельну ділянку, а в його мотивувальній частині зазначено, що питання права власності на землю та його реєстрації судом у даному спорі не розглядалося.
У відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 відповідач ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на відсутність спору безпосередньо із позивачем, оскільки земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Але у відповідності до пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» визначено, що земельні ділянки, право власності ( користування) на які виникло у осіб до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. 
Зазначав про те, що Державний земельний кадастр не містить даних щодо земельної ділянки площею 0,0104 га, право власності на яку зареєстровано за третьою особою ОСОБА_3 , та яка має право на здійснення дій щодо реєстрації вказаної земельної ділянки.
Звертав увагу суду що ГУ Держгеокадастру в Миколаївській області як і інші органи Держгеокадастру у відповідності до чинного законодавства не мають права втручатись у діяльність Державного кадастрового реєстратора під час здійснення ним своїх професійних обов`язків.
За наведеного вважав ОСОБА_1 неналежним позивачем, обраний ним спосіб захисту порушеного права – неналежним, а себе – неналежним відповідачем у цій справі.
Заперечуючи щодо відзиву ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області про неналежність обраного способу захисту ОСОБА_1 , вказав, що у відповідності до статті 5 ЦПК України, у випадку якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. 
Зазначав, що на його думку позовні вимоги не суперечать Закону України «Про державний земельний кадастр», оскільки заявлені у відповідності до повноважень і функцій відповідача.
У поясненнях на позовну заяву третьої особи ОСОБА_3 треті особи ОСОБА_4 і ОСОБА_2 заперечували проти задоволення позовної заяви та зазначали, що позовні вимоги ОСОБА_3 є аналогічними вимогам позивача ОСОБА_1 .. Вказували на те, що спірна земельна ділянка площею 0,0104 га, яка належить ОСОБА_3 не мала межі з земельною ділянкою ОСОБА_4 , та під час виготовлення нею технічної документації на земельні ділянки складено акт встановлення меж земельної ділянки в натурі від 14 червня 1999 року, що містить неправдиві відомості про відсутність заперечень та претензій від суміжних землекористувачів і землевласників.
У відповіді на пояснення третіх осіб ОСОБА_3 зазначила, що доводи про невиконання нею рекомендацій державного кадастрового реєстратора не відповідають дійсності, оскільки підставою для відмови у внесенні відомостей про належну їй земельну ділянку стало знаходження спірної ділянки в межах земельних ділянок, зареєстрованих у земельному кадастрі за третіми особами, незважаючи на скасування їх права власності на підставі судового рішення, наслідком чого стало її звернення до суду із цим позовом.
Одночасно на позов ОСОБА_3 відповідач надав відзив, де просив відмовити у його задоволенні посилаючись на те, що станом на сьогоднішній день спірні земельні ділянки зареєстровані в Державному земельному кадастрі та є об`єктами Державного земельного кадастру, при цьому відомості про власника відсутні. Крім того, у відповідності рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 17 листопада 2016 року підтверджено право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку у зв`язку із втратою державного акту на право власності на землю.
Зазначав також про те, що державний кадастровий номер землі скасовується тільки у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки, а зміна власника чи користувача земельної ділянки, зміна відомостей про неї не є підставою для скасування кадастрового номера. До того ж вказав, що чинним законодавством не передбачено скасування в державному земельному кадастрі інформації про земельні ділянки за рішенням суду. 
Заперечуючи проти відзиву ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області Турчина В.М. зазначала, що відповідач допустив посилання на частину 10 статті 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр», яким встановлено випадки скасування державної реєстрації. Втім відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» внесені зміни до Земельного кодексу та Закону України «Про Державний земельний кадастр», згідно яких земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки.
Звертала увагу суду, що рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 17 листопада 2016 року, на яке посилається третя особа ОСОБА_4 та відповідач підтверджено його право власності на земельну ділянку площею 0, 23 га, яка не має відношення до цієї справи.
Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 5 березня 2020 року, в якому виправлено описку ухвалою того ж суду від 17 березня 2020 року позови ОСОБА_1 та ОСОБА_3 задоволено повністю, зобов`язано ГУ Держгеокадастру в Миколаївській області скасувати в Державному земельному кадастрі інформацію про земельні ділянки площею 0,2489 га (кадастровий номер 4823382601:01:025:0010) та площею 0,0409 га (кадастровий номер 4823382601:01:025:0009), що розташовані за адресою АДРЕСА_4 .
Ухвалюючи рішення по справі суд першої інстанції виходив з того, що обраний позивачем та третьою особою з самостійними вимогами спосіб захисту порушеного права відповідає способам захисту, зазначеним у статті 16 ЦК України та положенням статті 5 ЦПК України. А тому, у зв`язку із визнанням недійсними державних актів на право приватної власності на земельні ділянки третіх осіб, позовні вимоги підлягають задоволенню у відповідності до частини 10 статті 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр». 
В апеляційній скарзі третя особа ОСОБА_2 посилаючись на те, що рішення суду ухвалене внаслідок неповного з`ясування судом обставин справи, надання їм неналежної оцінки та з порушенням норм матеріального та процесуального права просила його скасувати та ухвалити нове рішення.
На обґрунтування своїх вимог третя особа у змісті апеляційної скарги виклала усю відому їй інформацію щодо оформлення та реєстрації спірних земельних ділянок, а також усіх судових рішень, ухвалених за спірними правовідносинами, що виникали в ході реалізації прав учасниками справи. 
Також зазначила, що суд не перевірив, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги позивача і третьої особи, та не перепровірив інформацію про належну їй земельну ділянку, та питання чи можуть такі обставини порушувати права позивача, враховуючи те, що земельна ділянка площею 0,25 га була нею приватизована у 1997 році, а у серпні 2010 року, на підставі виготовленої технічної документації проведена державна реєстрація цієї ділянки. В той же час інформація про реєстрацію земельної ділянки ОСОБА_1 , що відбулася без надання відповідної документації із землеустрою про земельну ділянку, розташовану за адресою АДРЕСА_2 , у державному кадастрі відсутня. 
Наголошувала на тому, що вимоги позивача обґрунтовуються наміром вчинити певні дії, що на її думку, трактується як припущення, і не може бути порушенням прав.
Звертала увагу на те, що судом не було досліджено та розглянуто відомості щодо неналежного виготовлення технічної документації та висновків прокуратури Жовтневого району Миколаївської області щодо порушення вимог Земельного кодексу України у зв`язку з видачею державного акту на ділянку розташовану за адресою АДРЕСА_2 , оскільки одна із сторін цієї ділянки проходить по території сусідньої ділянки, порушуючи тим самим план державного акту, виданого на цю ділянку. 

Таким чином, на думку апелянта матеріали справи свідчать, що під час укладення договору купівлі продажу житлового будинку та згодом на дату прийняття оспорюваних рішень, ОСОБА_1 не отримав і не оформив необхідних документів, що підтверджують перехід прав власності. 
Також судом не встановлено підстав реєстрації права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку як-то: купівлі житлового будинку, розташованого на земельній ділянці колишнього власника, або безкоштовне виділення земельної ділянки Лиманівською сільською радою.
На її думку судом неправомірно використано Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності на земельну ділянку апелянта без відповідного аналізу та оцінки фактів, а також чинного законодавства, оскільки цей витяг сформований за заявкою ОСОБА_1 про скасування її права власності за неіснуючою адресою.
За такого, третя особа ОСОБА_2 вважала, що розглядаючи справу суд повинен був врахувати, що позивачі обрали не передбачений законом спосіб захисту порушеного права, а тому не з`ясувавши належним чином підстав надання учасникам справи у власність земельної ділянки суд, на її думку, не вирішив спору по суті. 
Заперечуючи проти апеляційної скарги позивач вважав доводи скарги необґрунтованими та такими, що ґрунтуються на невірному трактуванні обставин справи та тлумаченні норм законодавства. 
Зазначав, що твердження апелянта, що вона є землекористувачем однієї з спірних ділянок є хибним у зв`язку з ухваленням рішення Жовтневим районним судом Миколаївської області про скасування державних актів про право власності на землю.
За такого відсутня підстава виникнення у третіх осіб права власності на землю, а також і підстави реєстрації та наявності інформації про такі ділянки в Державному земельному кадастрі, у зв`язку з чим ухвалене рішення не несе будь-яких наслідків для третіх осіб, а існуюча інформація щодо спірних земельних ділянок має бути скасована як недостовірна. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення із наступних підстав. 
При вирішенні справи судом встановлено, що відповідно до копії договору купівлі - продажу нерухомого майна від 14 травня 2001 року ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_3 житловий будинок АДРЕСА_2 , який розташований на земельній ділянці площею 0,2500га, що надана у власність ОСОБА_3 для обслуговування будинку, та земельній ділянці площею 0,0104га для ведення особистого господарства ( т.1 а.с.231).
Договору купівлі-продажу земельних ділянок між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 одночасно оформлено не було, внаслідок чого ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду Миколаївської області із позовом про визнання за ним права власності на земельні ділянки, які розташовані за адресою належного йому будинку. За результатами судового розгляду позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені (т.1 а.с.128-130, 162-166, 207-212, 231, 246-249, т.2 а.с.31-39). 
Разом з тим, в порядку апеляційного перегляду справи рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 10 липня 2012 року раніше прийняте судове рішення скасовано та ухвалено про відмову у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа відділ Держкомзему Жовтневого району Миколаївської області, про визнання права власності на земельні ділянки. Відмовляючи у задоволенні вимог апеляційний суд виходив з того, що земельна ділянка площею 0,25га, яка перейшла до позивача на праві власності від колишнього власника разом з переходом прав власності на житловий будинок підлягає оформленню новим власником ОСОБА_1 в установленому законом порядку (стаття 23 ЗК України 1990р.) без додаткового визнання за ним права власності у судовому порядку. Щодо земельної ділянки площею 0,0104га, яка також належить колишньому власнику ОСОБА_3 , то вона може бути нею відчужена на користь ОСОБА_1 шляхом укладення цивільно-правової угоди (т.1 а.с.167-168)
За такого, ОСОБА_1 оформив технічну документацію на земельну ділянку площею 0,25га у встановленому законом порядку та відповідно до витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 2 та 18 червня 2014року є власником як житлового будинку АДРЕСА_2 , так і земельної ділянки, розташованою за цією ж адресою, площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку (т.1 а.с.128-130).
В той же час, відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_3 від 27 грудня 1999 року земельна ділянка площею 0,0104 га, розташована на території Лиманівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області належить ОСОБА_3 , та незважаючи на оформлення нею відповідної технічної документації для наступного відчуження землі на користь позивача ОСОБА_6 з укладенням цивільно-правової угоди, колишній та новий власник будинку АДРЕСА_2 оформити договір не можуть з незалежних від них причин. А саме у зв`язку з наявністю накладення площі суміжних земельних ділянок, які належали на праві власності третім особам, але після скасування реєстрації таких прав власності, залишилися зареєстрованими у Державному земельному кадастрі (т.1 а.с.208).
Так, відповідно до рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 20 січня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 25 лютого 2014 року, Державні акти про право приватної власності на земельні ділянки, розташовані в АДРЕСА_1 : серії НОМЕР_1 , що видано 4 червня 1997 року Лиманівською сільською радою Жовтневого району Миколаївської області ОСОБА_4 на ділянку площею 0,04 га для ведення підсобного господарства; та серії НОМЕР_4 , якій виданий 4 червня 1997 року Лиманівською сільською радою Жовтневого району Миколаївської області ОСОБА_2 на ділянку площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку – визнано недійсними за позовом суміжного землекористувача – ОСОБА_6 (т. 1 а.с.10-15).
Після чого за рішеннями державного реєстратора, прийнятими ним 28 жовтня 2016 року скасована реєстрація прав власності ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на земельні ділянки з кадастровими номерами 4823382601:01:025:0010 та 4823382601:01:025:0009 (т.1 а.с.5-7). При цьому зазначення реєстратором у розділі адреси як АДРЕСА_5 , зважаючи на наявність рішень Лиманівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області від 3 травня 2000 року №3 і від 5 жовтня 2015 року №7 про зміну нумерації житлового будинку та присадибної ділянки в АДРЕСА_3 (т.1 а.с.126), а потім перейменування АДРЕСА_1 на вулицю Центральну (т. 1 а.с.127), не має значення, з огляду на наявність ідентифікації нерухомого майна – кадастрового номеру земельних ділянок, даних правовстановлюючих документів, які визначні недійсними та осіб, на яких ділянки були зареєстровані.
Між тим, намагаючись відновити своє право власності на земельні ділянки, право власності на які було скасовано, позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з декількома позовами. 
Але у відповідності до рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 6 червня 2017 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 17 липня 2017 року, ОСОБА_4 відмовлено у підтвердженні його права на приватизацію земельної ділянки площею 0,29 га та зобов`язання Лиманівської сільської ради Вітовського (Жовтневого) району Миколаївської області виправити помилку допущену у 1997 році шляхом додатково виділення йому недооформленої земельної ділянки в розмірі 0,06 га (т.1 а.с.136-152).
Також згідно до постанови Апеляційного суду Миколаївської області від 31 січня 2018 року ОСОБА_4 відмовлено у визнанні незаконним та скасуванні рішень Лиманівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області №11 від 16 червня 2006 року про передачу у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,2604 га розташованої за адресою АДРЕСА_2 та №5 від 29 квітня 2014 року про затвердження технічної документації та передачу у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,25 га, розташованої за тією ж адресою ( т. 1 а.с.132-135).
Окрім цього, за рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 11 жовтня 2019 року, залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 21 січня 2020 року ОСОБА_4 відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_1 , державного кадастрового реєстратора відділу Держземагенства у Вітовському районі Миколаївської області Рябова Д.С., державного реєстратора Реєстраційної служби Жовтневого районного управління юстиції Миколаївської області Коржа М.В. про визнання протиправним та скасування рішення державного кадастрового реєстратора про проведення державної реєстрації земельної ділянки, про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на земельну ділянку (т. 2 а.с.76-83).
Таким чином, усіма вищенаведеними судовими рішеннями підтверджено право власності та користування земельними ділянками ОСОБА_1 , які межують із земельними ділянками, якими користуються треті особи без підтвердження права власності на ці ділянки та належного користування, внаслідок законного скасування реєстрації прав власності у відповідних державних реєстрах, та за відсутністю правовстановлюючих документів, а також порушенням прав позивача та колишнього власника ОСОБА_3 .. 
В той же час за витягами з Державного земельного кадастру, які сформовані у серпні 2016 року на підставі заяв ОСОБА_4 та ОСОБА_2 земельні ділянки з кадастровими номерами 4823382601:01:025:0010 та 4823382601:01:025:0009 залишилися зареєстрованими на праві приватної власності за третіми особами із зазначенням підстав набуття такого права власності, як рішення виконкому Лиманівської сільської ради №30 від 30 травня 1997 року, та посвідченням такого права у відповідності до державних актів серій НОМЕР_1 , 11462 від 4 червня 1997 року, без врахуванням встановлення недійсності правовстановлюючих документів за судовим рішенням та скасування реєстрації прав власності на спірні земельні ділянки за цими особами ( т.1 а.с.54-55).
Відповідно до відповіді відділу Держземагенства у Жовтневому районі Миколаївської області ГУ Держземагенства у Миколаївській області, що надана 11 серпня 2014 року та 8 вересня 2016 року і 22 серпня 2019 року відділом Держгеокадастру у Жовтневому районі Миколаївської області ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області на звернення ОСОБА_1 , останньому відмовлено у скасуванні державної реєстрації земельних ділянок зареєстрованих за ОСОБА_4 та ОСОБА_2 з посиланням на пункт 114 Порядку ведення Державного земельного кадастру затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 №1051, яким визначаються підстави скасування державної реєстрації земельної ділянки, яке є можливим лише у випадках поділу чи об`єднання земельних ділянок та коли протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєстровано з вини заявника (т.1 а.с.8-9, 121-122).
За таких обставин, та враховуючи відмову державного кадастрового реєстратора Відділу у Вітовському районі головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру щодо земельних ділянок Приходька В.А. та ОСОБА_3 , з огляду на те, що така ділянка перетинається з ділянкою 4823382601:01:025:0010, площа співпадає на 0,9091%, та перетинається з ділянкою 4823382601:01:025:0009, де площа співпадає на 29,0909% (т.1 а.с.225), суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що іншим шляхом захистити та поновити порушені права землевласника та землекористувача у позивача ОСОБА_1 і третьої особи ОСОБА_3 , ніж звернутися до суду із позовами про зобов`язання відповідача скасувати реєстрацію прав на земельні ділянки за третіми особами, неможливо. А враховуючи наявність ухвали Миколаївського окружного адміністративного суду від 4 липня 2019 року, якою ОСОБА_1 відмовлено у відкритті провадження за позовом до ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області про зобов`язання вчинити певні дії, захистити порушене право позивача можливо лише у суді цивільної юрисдикції (т.1 а.с.16).
Так, у відповідності до частини 2 статті 16 ЦК України визначаються способи захисту цивільних прав та інтересів осіб, перелік яких не є вичерпним. 
Частиною 2 статті 5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, не визнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулась до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Відтак, суд першої інстанції правильно зазначив, що обраний позивачем ОСОБА_1 та третьою особою ОСОБА_3 спосіб захисту порушеного права не суперечить закону та підлягає судовому розгляду. 
Посилання апелянта на те, що судом не встановлені усі обставини щодо набуття учасниками справи прав на земельні ділянки, та наявність чи відсутність порушення прав суміжного користування, не відповідають як дослідженим судом доказам, так і змісту судового рішення. А наявність обставин справи, що встановлені іншими судовими рішеннями за участю тих же самих учасників справи відносно одного і того ж предмету, у відповідності до частини 4 статті 82 ЦПК України не підлягали доказуванню при розгляді цієї справи, за такого суд першої інстанції при їх вивченні вірно послався на такі судові рішення, що набрали законної сили.
При цьому колегія суддів враховує, що більшість заперечень третіх осіб, які викладені ними у письмових запереченнях, відзивах та змісті апеляції, в своїй основі зводяться до незгоди з ухваленими судами за результатами розгляду інших позовів рішеннями, які цими особами оскаржувалися, але набрали законної сили. 
Крім цього, на думку колегії суду, розгляд даної цивільної справи відбувався виключно у відповідності до частини 1 статті 13 ЦПК України в межах заявлених вимог і поданих учасниками справи доказів.
Що стосується матеріальних підстав для зобов`язання відповідача скасувати реєстрацію земельних ділянок, то колегія суддів враховує наступне.
Згідно статті 22 Земельного кодексу України 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.
У відповідності до статті 79 ЗК України (2001 року)  земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. 
За статтею 79? ЗК України (2001 року) формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.
Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; шляхом інвентаризації земель у випадках, передбачених законом; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв).
Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.
Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.
Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.
Межі суміжних земельних ділянок приватної власності можуть бути змінені їх власниками без формування нових земельних ділянок за технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).
У відповідності до частини 13 статті 79? ЗК України земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі: поділу або об`єднання земельних ділянок; скасування державної реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення внаслідок визнання незаконною такої державної реєстрації; якщо речове право на земельну ділянку, зареєстровану в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України «Про Державний земельний кадастр», не було зареєстровано протягом року з вини заявника. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо такої земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень).
Відповідно до частини 1 статті 193 ЗК України (2001 року) і статті 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр» державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах кордонів України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.
Статтею 194 ЗК України встановлено, що призначенням державного земельного кадастру є забезпечення необхідною інформацією органів державної влади та органів місцевого самоврядування, заінтересованих підприємств, установ і організацій, а також громадян з метою регулювання земельних відносин, раціонального використання та охорони земель, визначення розміру плати за землю і цінності земель у складі природних ресурсів, контролю за використанням і охороною земель, економічного та екологічного обґрунтування бізнес-планів та проектів землеустрою.
Відповідно пункту 1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 січня 2015 р. № 15 Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.
Згідно підпункту 2 пункту 2 загальної частини Порядку ведення Державного земельного кадастр, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року №1051 ведення Державного земельного кадастру здійснює Держгеокадастр та його територіальні органи.
До складу Держгеокадастру та його територіальних органів входять державні кадастрові реєстратори, які здійснюють внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей в межах повноважень, визначених Законом України «Про Державний земельний кадастр» та цим Порядком.
Згідно до частини 1 статті 11 Закону України «Про Державний земельний кадастр» відомості про об`єкти Державного земельного кадастру під час внесення їх до Державного земельного кадастру мають відповідати існуючим характеристикам об`єктів у натурі (на місцевості), визначеним з точністю відповідно до державних стандартів, норм та правил, технічних регламентів.
Згідно з частиною 10 статті 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» (зі змінами внесеними 5 грудня 2019 року) державна реєстрація земельної ділянки скасовується державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі: поділу чи об`єднання земельних ділянок; якщо протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєстровано з вини заявника; ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки.
Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). Ухвалення судом рішення про визнання нечинним рішення органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, за якою була сформована земельна ділянка, щодо якої виникли речові права, а також про скасування державної реєстрації такої земельної ділянки, що допускається за умови визнання нечинним рішення про затвердження такої документації (за його наявності) та припинення таких прав (за їх наявності).
Відтак, за змістом частини 1 статті 317 ЦК та частини 2 статті 152 ЗК України позивач ОСОБА_1 і третя особа ОСОБА_3 , як власники земельних ділянок, яким належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, в тому числі здійснення захисту свого майна шляхом вимагання усунення будь-яких порушень їх прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Тому, на думку колегії суддів, у них є усі підстави для поновлення свого права по розпорядженню належною ним землею через усунення перешкод, які виникли, у зв`язку з накладенням площі невірно сформованих суміжних земельних ділянок, право власності, на які набуто третіми особами незаконним шляхом, внаслідок чого його реєстрація скасована. В той же час наявність безпідставної реєстрації третіми особами таких земельних ділянок у Державному земельному кадастрі за недійсними правовстановлюючими документами порушує право землевласників на здійснення дій щодо реєстрації та змін у реєстрації належних їм земельних ділянок на підставі отриманих законним шляхом правовстановлюючих документів.
За такого висновок суду першої інстанції про безпідставність відмови відповідача у скасуванні реєстрації земельних ділянок, зареєстрованих у Державному земельному кадастрі на підставі неіснуючих правовстановлюючих документів, та за наявності скасованої реєстрації прав власності на такі об`єкти цивільних прав, ґрунтується на законі та відповідає положенням, викладеним у частині 10 статті 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр».
Таким чином, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, належним чином дослідивши надані докази, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд першої інстанції, застосувавши саме ті норми матеріального закону, які підлягають застосуванню в цьому випадку, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог 
Посилання третьої особи ОСОБА_2 на наявність рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 17 листопада 2016 року, яким за ОСОБА_4 визнано право власності не земельну ділянку площею 0,23 га, розташовану в АДРЕСА_1 відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_5 , виданого на підставі рішення Лиманівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області №30 від 30 травня 1997 року у зв`язку з втратою документу, який посвідчує його право (т.1 а.с.57-58), не має правового значення для вирішення цього цивільного спору, так як стосується іншої земельної ділянки, іншою площею, набутою третьою особою за іншим правовстановлюючим документом, яка за технічною документацією, на підставі якої надається кадастровий номер для реєстрації у реєстрі, є несформованою.
Інші доводи апелянта не спростовують обґрунтованих висновків суду, а зводяться до фактичної переоцінки обставин справи, та наданих на їх підтвердження доказів, які досліджені судом у судових засіданнях з наданням ним об`єктивної оцінки.
Таким чином, місцевим судом постановлене правильне рішення, яке відповідно до статті 375 ЦПК України не може бути скасовано.
У відповідності до статті 141 ЦПК України судові витрати, від сплати яких апелянт звільнена, слід віднести за рахунок держави.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів 

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 – відхилити, а рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 5 березня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.
          
Головуючий                                                 О.О. Ямкова
Судді                 С.Ю. Колосовський
О.В. Локтіонова