Номер провадження: 22-ц/813/3489/20 
Номер справи місцевого суду: 496/2214/19
Головуючий у першій інстанції Галич О. П.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.03.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                        Сегеди С.М.,
суддів:                        Комлевої О.С.,
Цюри Т.В.,
               
розглянувши у порядку письмового провадження  апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на заочне рішення Біляївського районного суду Одеської області від 07 жовтня 2019 року у цивільній справі за позовною заявою Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за кредитним договором,

                                        встановив:
       
19 червня 2019 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 06.07.2011 року у розмірі 11851,76 грн. та судових витрат по справі. 
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що 06.07.2011 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (правонаступником прав та обов`язків якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК») та відповідачем був укладений кредитний договір б/н, згідно умов якого останній отримав кредит у розмірі 2000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. 
Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана Заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Позивач свої зобов`язання виконав в повному обсязі та належним чином, а саме: надав відповідачеві кредит у розмірі, передбаченому договором. Проте, відповідач протягом тривалого часу ухиляється від виконання умов зазначеного кредитного договору, зокрема не сплачує банку кредитні кошти та інші передбачені кредитним договором платежі, у зв`язку з чим станом на 20.05.2019 року перед Банком виникла заборгованість у розмірі 11851,76 грн., яка до теперішнього часу не погашена, що і стало підставою для звернення АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з даним позовом до суду.

Заочним рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 07 жовтня 2019 року у задоволенні позову АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості було відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПРИВАТБАНК» ставить питання про скасування заочного рішення Біляївського районного суду Одеської області від 07 жовтня 2019 року та постановлення нового, яким позовні вимоги Банку задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. 
При цьому апелянт також посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення справи.

У відповідності до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється 17.03.2020 року в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, у зв`язку з чим судове засідання не проводиться.
Згідно приписів ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю (ч.ч. 4, 6 ст. 19, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 274 ЦПК України).
Крім того, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).        
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
У зв`язку з цим, датою ухвалення цього судового рішення є 17.03.2020 року.

При цьому, колегія суддів зазначає, що провадження по даній справі було відкрито ухвалою Одеського апеляційного суду від 24.12.2019 року (а.с.87-88), з направленням учасникам справи копії цієї ухвали, копії апеляційної скарги та надання строків відповідачу для надання свого відзиву на апеляційну скаргу. Проте, відповідач  ОСОБА_1  не отримав копії вказаних документів, що не давало суду апеляційної інстанції права розглянути справу в апеляційному порядку у встановлений законом строк.
У зв`язку з викладеними обставинами, а також враховуючи строки розгляду справи у письмовому провадженні в суді апеляційної інстанції, колегія суддів вирішила слухати справу на підставі наявних у справі доказів, без надходження відзиву на апеляційну скаргу.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності вимог про стягнення тіла кредиту, що унеможливлює перевірити правильність нарахування відсотків, пені, штрафу, суми які є похідними від дати прострочення платежу.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 626 та ст. 629 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.
На підставі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Статтею 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами.
Згідно з ч.1 ст. 634 ЦПК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Крім того, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний  стороною (сторонами).

Як вбачається з матеріалів справи, 06.07.2011 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК», було укладено кредитний договір б/н з ОСОБА_1 , згідно з умовами якого останній отримав кредит у розмірі 2000 грн., шляхом підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку. 
У вказаній Анкеті-заяві відповідач лише погодився, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

Звертаючись до суду із цим позовом, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на підтвердження своїх позовних вимог надав до суду копію Анкети-заяви ОСОБА_1 про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 06 липня 2011 року (а.с.10,11), копію Витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с. 13), копію витягу з умов та правил надання банківських послуг (а.с. 14-28), розрахунок заборгованості (а.с. 5-9).

З розрахунку заборгованості, складеного позивачем, вбачається, що станом на 20 травня 2019 року у відповідача виникла заборгованість у розмірі 11851,76 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту – 0,00 грн., заборгованість за простроченим тілом кредиту – 2235,09 грн., заборгованість за нарахованими відсотками – 0,00 грн., нараховано пені за прострочене зобов`язання – 6739,37 грн., нараховано пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. – 1836,74 грн., штраф (фіксована частина) – 500,00 грн., штраф (процентна складова) – 540,56 грн. (а.с. 7-9)

Разом з тим, суд обґрунтовано виходив із того, що у позовній заяві відсутні вимоги про стягнення тіла кредиту. У позовній заяві Банк не поставив суд до відома, коли позивач сплатив тіло кредиту. Для розгляду справи ця обставина має суттєве значення, зокрема, суд повинен мати можливість перевірити правильність нарахування відсотків, пені, штрафу, суми які є похідними від дати прострочення платежу, однак позивач позбавив суд такої можливості. Слід зазначити, що наданий позивачем розрахунок заборгованості (а.с. 7-9), до того ж, не завірений належним чином, з 01.06.2015 року по 20.05.2019 року, не дає можливості визначити існуючу заборгованість за тілом кредиту.

З доданого вище до позовної заяви розрахунку заборгованості не вбачається, виходячи з чого нарахована заборгованість за простроченим тілом кредиту у сумі 2235,09 грн., нарахована пеня за прострочене зобов`язання у сумі 6739,37 грн., нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. у сумі 1836,74 грн., а також заборгованість по судовим штрафам у сумі 1040,56 грн. із вимогами про стягнення з якими звернувся до суду позивач та які складові у нього були включені.
Крім того, враховуючи положення п. 2.1.1.4.10 Умов, які встановлюють погашення боргових зобов`язань, не зрозуміло як тіло кредиту може бути погашене, а всі інші платежі залишилися заборгованими. У разі погашення тіла кредиту, банк має право стягнути всі інші нарахування, але надати при цьому обґрунтовані докази нарахування заборгованості. 
За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком районного суду про те, що доказів погашення суми заборгованості (тіла) по кредиту, банком також не надано.

Доводи апеляційної скарги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про те, що відсутність підпису відповідача в Умовах та правилах надання банківських послуг, при наявності його письмового свідчення про те, що він ознайомлений у письмовому вигляді та згоден з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, а також, що заява разом із Умовами та Тарифами складають договір про надання банківських послуг, не можуть бути прийняті до уваги, виходячи з наступних підстав.
Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не містить жодного посилання на Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, що затверджені наказом 06 березня 2010 року № СП-2010-255, а загальне зазначення у Анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку не можуть свідчити про той факт, що саме ці Умови та Правила надавались відповідачці, що саме ці Умови та Правила мав на увазі відповідач, підписуючи Анкету-заяву, оскільки позивачем не надано до суду підписані зазначені Умови та Правила.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 22 березня 2017 року №6-2320цс16 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, відповідно до якого суд не встановив наявності належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника, та відповідно, чи брав на себе зобов`язання відповідач зі сплати винагороди та неустойки в разі порушення зобов`язання з повернення кредиту.
Більш того, розрахунок заборгованості, доданий до позовної заяви, не може підтверджувати існування боргу так як він не є первинним обліковим бухгалтерським документом, не відповідає Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та відповідно не може підтверджувати існування тих чи інших операцій.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли вплинути на правильність висновків суду не виявлено і сторонами не надано таких нових доказів в суді апеляційної інстанції.
Ураховуючи, що судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовані фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального і процесуального права, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не підлягає задоволенню.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги. 

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі – Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Оскільки зазначена справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною, то у відповідності до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України в касаційному порядку оскарженню не підлягає. 

Керуючись ст.ст. 137, 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 – 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд
                                 постановив:        

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення.
Заочне рішення Біляївського районного суду Одеської області від 07 жовтня 2019 року  залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:                С.М. Сегеда        

О.С. Комлева

Т.В. Цюра