КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
вул. Солом`янська, 2-а, м. Київ, 03110
факс 284-15-77 e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

Унікальний номер справи 754/7439/19 Апеляційне провадження № 22-ц/824/4343/2020	Головуючий у суді першої інстанції - Скрипка О.І. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.	
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
04 березня 2020 року Київський апеляційний суд у складі:
суддя-доповідач                                      Оніщук М.І.,
судді                                                          Шебуєва В.А., Крижанівська Г.В.,
секретар                                                     Ющенко Я.М.,
за участю:
представника позивача                         Коновал О.В.,
представника відповідача                    Булгакова С.В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від її імені та в її інтересах адвокатом Коновал Оленою Василівною, яка діє на підставі договору, на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18 грудня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
 
В С Т А Н О В И В:
 
У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до Національного банку України, згідно з яким просила: скасувати наказ Національного банку України від 18.04.2019 року за № 1257-к про звільнення ОСОБА_1 ; поновити ОСОБА_1 на посаді економіста 1 категорії відділу бухгалтерського контролю за операціями Національного банку України управління контролю, податків та складання звітності Департаменту бухгалтерського обліку Національного банку України з 19.04.2019 року; стягнути з Національного банку України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.
В обгрунтування заявлених позовних вимог зазначала, що відповідно до Наказу № 1257-к від 18.04.2019 року її було звільнено з посади економіста 1 категорії відділу бухгалтерського контролю за операціями Національного банку України управління контролю, податків та складання звітності Департаменту бухгалтерського обліку Національного банку України відповідно до п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України). 
Разом з тим, вказувала, що відповідачем при її звільненні не було прийнято до уваги положення ст. 42 КЗпП України, а саме її переважне право на залишення на роботі як особи, яка має безперервний стаж роботи у Національному банку України біля 12 років.
При цьому, незважаючи на те, що у системі Національного банку України були наявні вакансії, які вона може обіймати згідно зі своєю кваліфікацією та освітою, зокрема вакансії економістів, відповідач запропонував їй вакантні посади касира, чергової по поверху та кухонного працівника, від переведення на які вона відмовилася. 
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 18.12.2019 року у задоволенні позову відмовлено (а.с. 179-185).
Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 27.12.2019 року залишено без розгляду заяву представника позивача про відшкодування судових витрат (а.с. 198-199).
В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, а також невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. 
В обґрунтування доводів своєї апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки тому факту, що у період з 04.02.2019 року по 18.04.2019 року (дата попередження позивача про наступне вивільнення та дата фактичного вивільнення позивача) у відповідача були наявні вакантні посади економістів 1 категорії, старших та провідних економістів, спеціалістів 1 категорії.
При цьому, вказує, що оскільки судом першої інстанції не оцінено кваліфікаційні вимоги до всіх перелічених посад, висновок про невідповідність освіти та стажу роботи позивача зазначених посадам є необґрунтованим (а.с. 202-205).
Ухвалою Київського апеляційного суду від 31.01.2020 року відкрито апеляційне провадження та надано учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу (а.с. 211, 212).
Ухвалою Київського апеляційного суду від 17.02.2020 року справу призначено до розгляду (а.с. 217).
Представник позивача у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити. 
Представник відповідача у судовому засіданні свою щодо задоволення апеляційної скарги позивача заперечував з підстав її необгрунтованості та безпідставності.
Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення учасників справи, які з`явилися у судове засідання, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з 19.11.2007 року працювала у Національному банку України на різних посадах та починаючи з 01.01.2016 року обіймала посаду економіста 1 категорії відділу бухгалтерського контролю за операціями НБУ управління контролю, податків та складання звітності Департаменту бухгалтерського обліку.
Вказані обставини підтверджуються наявною в матеріалах справи копією Трудової книжки позивача № НОМЕР_1 .
Водночас, відповідно до наказу від 18.04.2019 року №1257-к ОСОБА_1 було звільнено з займаної нею посади 18.04.2019 року на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з скороченням чисельності та штату працівників.
Так, однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Згідно з п.1 ч.1  ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Положеннями частини другої ст. 40 КЗпП України визначено звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. 
Як передбачено вимогами статті 492 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.
Таким чином, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 492 КЗпП України  роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. 
Крім того, власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40 та ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
При цьому, згідно роз`яснень, які містяться в п.п.18, 19 постанови Пленуму Верхового Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9, при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням зап. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.
У відповідності до вимог ч.1 ст.42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивінстю праці.
Водночас, роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника.
Так, як вбачається з матеріалів справи, на виконання постанови Правління НБУ від 27.09.2017 року № 625-рш (у редакції рішення Правління НБУ від 08.08.2018 року № 527-ш) було видано наказ НБУ від 22.01.2019 року № 292-к «Про скорочення окремих посад Департаменту бухгалтерського огляду», яким було скорочено 1 посаду економіста 1 категорії.
04.02.2019 року відповідачем було винесено позивачу письмове попередження про скорочення посади та наступне вивільнення на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, яким також запропоновано вакантну посаду старшого касира відділу оброблення готівки та експертизи цінностей управління роботи з готівкою Центрального сховища з посадовим окладом в розмірі 10 688 грн. 00 коп.
При цьому, згідно з актом від 04.02.2019 року позивач з вказаним попередженням ознайомився, але поставити підпис про ознайомлення відмовився. Також, позивач ознайомився з пропозицією щодо вакантної посади, але згоди на переведення не надав та засвідчити це письмово відмовився.
07.03.2019 року відповідачем було винесено доповнення до попередження, відповідно до якого позивачу запропоновано посаду чергового по поверху відділу адміністрування відряджень та супроводу заходів управління організаційного забезпечення Департаменту забезпечення діяльності НБУ з посадовим окладом 6 959 грн. 00 коп.
Відповідно до акту від 07.03.2019 року позивач з вказаним доповненням ознайомилась, але поставити підпис про ознайомлення відмовилась, а також не надала згоди на переведення та відмовилася письмово це засвідчити.
Крім того, 18.04.2019 року відповідачем було винесено два доповнення до попередження, відповідно до яких позивачу запропоновано посади кухонного робітника відділу організації харчування управління організаційного забезпечення Департаменту забезпечення діяльності НБУ з посадовим окладом 5 630 грн. 00 коп. та старшого касира відділу оброблення готівки та експертизи цінностей управління роботи з готівкою Центрального сховища з посадовим окладом 11 920 грн. 00 коп.
Згідно з актом від 18.04.2019 року позивач з вказаними доповненнями ознайомився, але поставити підпис про ознайомлення відмовився. Також, позивач ознайомився з пропозиціями про переведення, але згоди на переведення не надав та засвідчити це письмово відмовився.
Отже, матеріалами справи підтверджується, що відповідач належним чином попередив позивача про наступне звільнення у зв`язку із скороченням посади, яку він обіймав, а також запропонував ряд посад, на яких він міг працювати з урахуванням його кваліфікації та досвіду роботи.
Щодо доводів апелянта стосовно того, що при ухваленні рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції не надав належної оцінки факту наявності у НБУ вакантних посад, які, в свою чергу, не були їй запропоновані, слід зазначити наступне. 
Так, як вбачається з матеріалів справи, у Національному банку України було три тимчасово вакантні посади економіста 1 категорії у Департаменті статистики та звітності, Департаменті інспекційних перевірок банків та Операційному департаменті.
При цьому, зі змісту посадових інструкції вказаних посад вбачається, що економіст 1 категорії у Департаменті статистки та звітності бере участь у виконанні завдань та функцій, покладених на відділ складання платіжного балансу, повинен мати повну вищу освіту за напрямком підготовки «Економіка і підприємництво» або «Статистика» та практичний стаж роботи за фахом не менше 2 років, володіти на високому рівні програмами Excelта Word. Фахівець 1 категорії Департаменту відкритих ринків; відповідно до п.1.3 посадової інструкції цей фахівець повинен мати повну вищу освіту у галузі знань «Економіка і підприємництво» за спеціальностями «Банківська справа» або « Економічна теорія» або «Міжнародна економіка , фінанси і кредит»; знання англійської мови - вище середнього рівня. Фахівець 1 категорії Департаменту інформаційних технологій повинен мати вищу освіту у галузях знань «Інформаційні технології», «Математика та статистика» або «Управління та адміністрування», має практичний досвід роботи з сучасними фінансово-аналітичними та інформаційними системами.
Разом з тим, ОСОБА_1 мала освіту за спеціальністю «Фінанси» та обіймала посаду економіста 1 категорії, яка була найнижчою за рівнем кваліфікації посадою у відділу бухгалтерського контролю за операціями Національного банку України, а до її посадових обов`язків входило здійснення контролю міжбанківських платежів за операціями, що виконуються службою бухгалтерського обліку.
Отже, встановивши вищенаведені обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, вищевказані вакантні посади не могли бути запропоновані позивачу внаслідок того, що його кваліфікації не відповідала необхідним критеріям, які наведені у відповідних посадових інструкціях.
Крім того, відповідно до наказу Національного банку України від 09.09.2014 року № 1634-к усі посади, в тому числі економістів 1 категорії, після переведення працівників, які їх обіймали, на інші посади, були одразу скорочені та не могли бути запропоновані позивачу.
Щодо наявних у НБУ тимчасово вільних посад економіста 1 категорії Департаменту інспекційних перевірок банків, економіста 1 категорії управління операційних та грошово-кредитних розрахунків Операційного департаменту, спеціаліста 1 категорії відділу організації діловодства управління організації документування управлінської інформації Департаменту забезпечення діяльності Національного банку України, слід зазначити, що, як вбачається, після скорочення вказані посади не виводилися зі штатного розпису виключно у зв`язку з тим, що вони зберігалися за конкретним працівником на період декретної відпустки.
Доводи апелянта стосовно того, що відповідачем при її звільненні не було прийнято до уваги положення ст. 42 КЗпП України, а саме її переважне право на залишення на роботі як особи, яка має безперервний стаж роботи у Національному банку України біля 12 років, колегія суддів відхиляє, адже, як вірно встановлено судом першої інстанції, сама по собі наявність такого стажу за відсутністю відповідної кваліфікації та продуктивності праці, що визначаються роботодавцем, не надає працівникові переважного права на залишення на роботі. 
Таким чином, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам позивача належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, та правильне по суті рішення.
При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.
Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану від її імені та в її інтересах адвокатом Коновал Оленою Василівною, - залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18 грудня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.
Повний текст постанови складений 05 березня 2020 року.
 
Суддя-доповідач                                                                      М.І. Оніщук
 
Судді                                                                                 В.А. Шебуєва
 
                                                                                            Г.В. Крижанівська