ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/120/20 Справа № 215/847/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Коноваленко М.І. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2020 року                                                                м.Кривий Ріг

Справа № 215/847/18

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.
секретар судового засідання – Євтодій К.С.

сторони:
позивач -   ОСОБА_1 ,
відповідач - Приватне акціонерне товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат»,

розглянувши  у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження   цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 05 листопада 2018 року, яке ухвалено суддею Коноваленком М.І. о 10 годині 06 хвилин у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 03 грудня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

         У березні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» (надалі – ПрАТ «Північний ГЗК»), третя особа ОСОБА_2 , про стягнення матеріальної та моральної шкоди.
Позов мотивовано тим, що 06.10.2016 року, в темний час доби, при міському електроосвітленні, по мокрому асфальтобетонному покриттю о 18-00 годині водій, третя особа у справі, ОСОБА_2 , який в той час перебував в трудових відносинах з відповідачем ПрАТ «Північний ГЗК», керував належним ПрАТ «Північний ГЗК» автомобілем Skoda Octavia Elegance, реєстраційний номер НОМЕР_1 ., та на нерегульованому пішохідному переході проїзної частини дороги АДРЕСА_1 , навпроти будинків № НОМЕР_2 та № НОМЕР_3 , допустив наїзд керованим ним автомобілем на ОСОБА_1 . 
Позивач ОСОБА_1 була госпіталізована до лікарні, перебувала на стаціонарному лікуванні у зв`язку з ушкодженням здоров`я: сполучена травма, закрита черепно-мозкова травма, забій головного мозку, субарахноідальний крововилив в обидві лобні частки головного мозку, міжм`язова гематома правої гомілки, отримала середньої тяжкості тілесні ушкодження. 
На лікування позивач витратила 7735, 06 грн., які їй компенсовано ОСОБА_2 . 
У зв`язку з погіршенням здоров`я, позивач була змушена додатково лікуватися на стаціонарному лікуванні з 18 по 27 липня 2017 року, з 29.01.2018 року по 12.02.208 року, та на придбання ліків, проведення томограми головного мозку нею було витрачено грошові кошти в сумі 6212 грн. 68 коп. 
Внаслідок отриманих травм, ОСОБА_1 02.03.2017 року було звільнено з роботи за станом здоров`я, а також її визнано людиною з інвалідністю третьої групи, тому розмір втраченого нею внаслідок ушкодження здоров`я заробітку, виходячи з суми мінімальної заробітної плати, яка становить 3 723.00грн, за 12 місяців становить 44 676,00грн.
Оскільки, позивачу було завдано фізичний біль, тілесні ушкодження, вона перенесла нервовий стрес, до теперішнього часу вона відчуває періодичні запаморочення, болі в місцях забою, поганий сон, підвищення артеріального тиску, вона обмежена в пересуванні, що порушує її нормальні життєві зв`язки та завдає моральну шкоду, яку позивач оцінює в 100000 грн.
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила суд стягнути з відповідача ПрАТ «Північний ГЗК» на її користь 6212, 68 грн. матеріальної шкоди, 44 676,00 грн. втраченого заробітку, 100 000,00 грн. моральної шкоди, а також покласти судові витрати на відповідача.
Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 05 листопада 2018 року позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з ПрАТ «Північний ГЗК» на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в сумі 6212 грн. 68 коп., суму втраченого заробітку в розмірі 44676,00 грн., а також 60 000,00 грн. моральної шкоди, без стягнення податків та обов`язкових платежів.
Стягнуто з ПрАТ «Північний ГЗК» 1409,60 грн. судового збору на користь держави.
В апеляційній скарзі відповідач ПрАТ «Північний ГЗК» просить скасувати рішення суду, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість та безпідставність. 
Зокрема, на думку відповідача, судом було неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права при вирішенні клопотання відповідача ПрАТ «Північний ГЗК» про призначення по справі судово-медичної експертизи для визначення ступеню втрати позивачем працездатності у відсотковому співвідношенні, що є обов`язковим для застосування статті 1197 ЦК України, якою передбачено, що розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню, визначається у відсотках від середнього місячного заробітку (доходу), який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, з урахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності - загальної працездатності, тоді як суд першої інстанції зазначену правову норму застосував невірно. При цьому, суд взагалі проігнорував вимоги статті 103 ЦПК України щодо обов`язковості призначення експертизи за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити характер і ступінь ушкодження здоров`я, та необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання відповідача про призначення судово-медичної експертизи.
Також, відповідач зазначає, що суд помилково взяв для розрахунку розміру втраченого заробітку мінімальну заробітну плату, а не реальну заробітну плату позивача за останні три місяці, що передували дорожньо-транспортній пригоді. 
Не погоджується відповідач й з висновками суду першої інстанції щодо відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу, та визначення судом її розміру, оскільки позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження понесення нею моральних страждань, які, на думку відповідача, мають підтверджуватися висновком медичного органу про стрес, психологічний стан та глибину моральних страждань.
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Заслухавши суддю-доповідача, позивачку ОСОБА_1 та її представника адвоката Калюпіна Ю.В., які, кожен окремо, заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили залишити її без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено, що водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Skoda Octavia», реєстраційний № НОМЕР_1 , 10.11.2016 року о 18.00 годині в темний час доби, на проїзній частині АДРЕСА_2 Ватутіна, між будинками АДРЕСА_3 НОМЕР_2 та АДРЕСА_4 , проявивши неуважність до дорожньої обстановки, при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, не зменшив швидкості, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, допустив наїзд керованим ним автомобілем на пішохода ОСОБА_1 , яка перетинала проїзну частину дороги в межах нерегульованого пішохідного переходу, через що остання отримала середнього ступеню тяжкості тілесні ушкодження. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровській області від 23.06.2018 року у кримінальному провадженні за звинуваченням ОСОБА_2 за ч.1 ст.286 КК України встановлено порушення ОСОБА_2 п.п.1.5, 1.7, 2.3 б, та 18.1 ПДР України та звільнено останнього від кримінальної відповідальності у зв`язку з примиренням обвинуваченого з потерпілою та закрито кримінальне провадження (т. 1 а.с.9-10),
Згідно з довідкою сервісного центру №1234 від 21.06.2017 року, транспортний засіб автомобіль «Skoda Octavia», реєстраційний № НОМЕР_1 , 25.10.2016 року зареєстрований за ПрАТ «Північний ГЗК».
Ухвалою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровській області від 23.06.2018 року встановлено, що водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Skoda Octavia», реєстраційний № НОМЕР_1 , 10.11.2016 року виконував трудові обов`язки.
Відповідно до висновку судово – медичної експертизи №35 від 10.01.2017 року, внаслідок ДТП пішоходу ОСОБА_1 заподіяні тілесні ушкодження: сполучена травма, закрита черепно – мозкова травма, забій головного мозку, субарахноідальний крововилив в обидві лобні частки головного мозку, між м`язова гематома правої гомілки, котрі відносяться до середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень. 
Згідно копії медичної картки стаціонарного хворого, внаслідок ДТП ОСОБА_1 з 10.11.2016 року по 09.12.2016 року знаходилася на лікарняному (а.с.19). У зв`язку з погіршенням стану здоров`я ОСОБА_1 продовжувала лікування з 23.01.2017 року по 01.02.2017 року, з 18.07.2017 року по 27.07.2017 року, з 29.09.2018 року по 12.02.2018 року з діагнозом: наслідки сполученої травми, закрита черепно-мозкова травма, забій головного мозку, субарахноідальний крововилив в обидві лобні частки головного мозку, міжм`язова гематома правої гомілки. 
Витрати потерпілої на лікування в сумі 6212 грн. 68 коп. та необхідність придбання ліків за призначенням лікаря під час стаціонарного лікування ОСОБА_1 , підтверджується випискою КЗ «Міська лікарня №14» (т. 1 а.с.19,25,26), товарними та фіскальними чеками (т. 1 а.с.21-24).
ОСОБА_1 з 03.07.2014 року працювала машиністом ТОМ в ПАТ «Криворіжхліб», та 02.03.2017 року була звільнена у зв`язку з невідповідністю займаній посаді, внаслідок погіршення стану здоров`я, на підставі довідки МСЕК серії 12 ААА №06999 від 02.03.2017 року, згідно з наказом ПАТ «Криворіжхліб» за №89 – к від 02.03.2017 року (т. 1 а.с.12, 13,14,15,69).
Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування витрат на лікування, втраченого заробітку та моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із того, що ПрАТ «Північний ГЗК»  повинен відшкодувати позивачу суму витрат на лікування та втраченого доходу за дванадцять місяців, тобто в межах заявлених позовних вимог, оскільки позивачці, внаслідок скоєння працівником ПрАТ «Північний ГЗК» ОСОБА_2 злочину, нанесено тілесні ушкодження, внаслідок чого позивачка була звільнена із роботи за станом здоров`я. Визначаючи розмір моральної шкоди у сумі 60 000,00 грн., суд виходив з обставин отримання шкоди позивачкою, наявності фізичних та душевних страждань, їх тривалість, істотність вимушених змін у способі життя позивачки, зменшення обсягу трудової діяльності, необхідність проходження курсу лікування, обмеження життєвої активності позивачки і необхідності додаткових зусиль для організації свого життя. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Згідно статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Відповідно до статті 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачкою ОСОБА_1 , належними та допустимими доказами підтверджено понесення витрат на лікування у розмірі 6212 грн. 68 коп., у зв`язку з чим суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги в цій частині та доводи апеляційної карги не містять доказів на спростування наданих позивачкою доказів.
Питання визначення заробітку (доходу), втраченого внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я фізичної особи, яка працювала за трудовим договором, врегульоване статтею 1197 ЦК України.
Так, розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню, визначається у відсотках від середнього місячного заробітку (доходу), який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, з урахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності загальної працездатності.
Відповідно до пунктів 1, 11 Положення про медико-соціальну експертизу, пунктів 3, 26, 27 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1317, Інструкції про встановлення груп інвалідності, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 05 вересня 2011 року № 561, встановлення МСЕК тієї чи іншої групи інвалідності внаслідок загального захворювання визначається за критеріями життєдіяльності людини, зокрема, здатністю особи до виконання трудової діяльності. Здатність до трудової діяльності - сукупність фізичних та духовних можливостей людини, яка визначається станом здоров`я, що дозволяє їй займатися різного виду трудовою діяльністю.
Професійна працездатність - здатність людини якісно виконувати роботу, що передбачена конкретною професією, яка дозволяє реалізувати трудову зайнятість у певній сфері виробництва відповідно до вимог змісту і обсягу виробничого навантаження, встановленого режиму роботи та умов виробничого середовища. Параметрами оцінки є збереження або втрата професійної здатності, можливість трудової діяльності за іншою професією, яка за кваліфікацією дорівнює попередній, оцінка допустимого обсягу роботи у своїй професії і посаді, можливість трудової зайнятості у звичайних або спеціально створених умовах. Інваліди II групи з вираженим обмеженням життєдіяльності можуть навчатися та провадити різні види трудової діяльності, зокрема шляхом створення відповідних умов праці із забезпеченням засобами компенсації фізичних дефектів чи порушених функцій організму, здійснення реабілітаційних заходів.
Законодавство вирізняє професійну та загальну працездатність. Професійна працездатність передбачає здатність працівника до роботи за конкретним фахом і на певній посаді, тоді як загальна працездатність - це здатність до виконання будь-якої роботи у звичайних умовах праці. Особа, яка зазнала каліцтва та якій встановлено інвалідність, може бути визнана частково працездатною. З метою встановлення в особи здатності до праці МСЕК під час встановлення інвалідності має встановити ступінь професійної (а за її відсутності - загальної) працездатності у відсотках.
Отже, на підставі цих відомостей суд визначає розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я заробітку (доходу) у відсотках, що підлягає відшкодуванню.
Відповідно до пункту 11 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 року № 1317, міські, міжрайонні, районні медико-соціальні експертні комісії: а) визначають ступінь обмеження життєдіяльності людини, у тому числі стан працездатності, групу, причину і час настання інвалідності, а також ступінь втрати професійної працездатності (у процентах) працівників, які одержали каліцтво чи інше ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням своїх трудових обов`язків; б) встановлюють потребу інвалідів у соціальній допомозі, що була б спрямована на полегшення наслідків погіршення здоров`я (протезування, засоби пересування, робочі пристосування, постійний догляд тощо).
Отже, належним і допустимим доказом підтвердження ступеня втрати професійної працездатності (у процентах) для застосування статті 1195 ЦК України є відповідний висновок МСЕК з визначенням відсотка втрати працездатності, у зв`язку з чим колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги відповідача.
Згідно висновку судово-медичної експертної комісії №33 від 20 лютого 2020 року, проведеної на підставі ухвали Дніпровського апеляційного суду від 02 липня 2019 року, встановлені у ОСОБА_1 тілесні ушкодження, спричинені при дорожньо-транспортній події 10.11.2016 року, перебувають у прямому причинному зв`язку з встановленою третьою групою інвалідності. 
Згідно клінічного діагнозу, встановленого медико-соціальною експертною комісією (Акт №319, Акт №480), у вигляді стійких наслідків важкої черепно-мозкової травми у побуті (10.11.2016 року) – забій головного мозку, сабарахноїдальний крововилив в лобній долі мозку з легким лівостороннім геміпарезом, помірною вестибуло-мозочковою недостатністю, лікворно-гіпертензійним синдромом, вираженим атено-вестибулярним синдромом, який був підставою для встановлення третьої групи інвалідності і відповідно до вимог наказу МОЗ України №420 від 05.06.2012 року «Про затвердження Порядку та Критеріїв встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням трудових обов`язків», таблиця 1, п. 1.11 «в» - 25%, таблиця 1, п. 1.6. «б» - 30%, тобто відповідав 55% стійкої втрати професійної працездатності станом на 01.04.2018 року.
На момент проведення комісійної судово-медичної експертизи 13.02.2020 року, комісією експертів у ОСОБА_3 встановлено клінічний діагноз: наслідки ЗЧМТ (10.11.2017 року у ДТП) – забій головного мозку, сабарахноїдальний крововилив в лобній долі у вигляді пістялравматичних змін парамедіанних відділів лобної долі (за даними МРТ від 04.01.2018 року), легкої координаторної недостатності, легкого астенічного синдрому, цефалічного синдрому, у зв`язку з чим ступінь втрати професійної працездатності у ОСОБА_1 , станом на 13.02.2020 року, складає 15% (т. 2 а.с. 95-115).
Відповідно до п. 12 Постанови № 6 Пленуму Верховного суду України від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» розмір відшкодування шкоди, пов`язаної з втратою потерпілим заробітку (його частини) у зв`язку з ушкодженням здоров`я, встановлюється виходячи зі ступеня втрати професійної працездатності та середньомісячного заробітку, який потерпілий мав до ушкодження здоров`я.
Середньомісячний заробіток (дохід) обчислюється за бажанням потерпілого за дванадцять або за три останні календарні місяці роботи, що передували ушкодженню здоров`я або втраті працездатності внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я. Якщо середньомісячний заробіток (дохід) потерпілого є меншим від п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, розмір втраченого заробітку (доходу) обчислюється виходячи з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати.
До втраченого заробітку (доходу) включаються всі види оплати праці за трудовим договором за місцем основної роботи і за сумісництвом, з яких сплачується податок на доходи громадян, у сумах, нарахованих до вирахування податку.
До втраченого заробітку (доходу) не включаються одноразові виплати, компенсація за невикористану відпустку, вихідна допомога, допомога по вагітності та пологах тощо (ч.ч. 1, 3 ст. 1197 ЦК України).
Як вбачається з матеріалів справи, середньомісячний заробіток позивачки за остані 12 календарних місяців, що передували втраті працездатності, становить 1 732,07 грн. (20784,81 грн. : 12), що менше від п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати (т. 1 а.с. 16).
Оскільки середньомісячний заробіток (дохід) позивачки менший від п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, розмір втраченого заробітку (доходу) повинен обчислюватися виходячи з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати.
Таким чином, розмір втраченого позивачкою заробітку внаслідок каліцтва, з урахуванням ступеня втрати професійної працездатності, за 12 місяців, тобто період з 01 квітня 2017 року по 01 квітня 2018 року, складає 109 914,75 грн., виходячи з наступного розрахунку: з 02 березня 2017 року по 31 грудня 2017 року: 3200,00 грн. (мінімальна заробітна плата визначена статтею 8 Закону України «Про державний бюджет на 2017 рік) х 5 = 16 000,00 грн. (п`ятикратний розмір мінімальної заробітної плати); 16 000,00 грн. х 55% (втрати професійної працездатності) = 8 800,00 грн. х 9 (кількість місяців) = 79 200,00 грн. з 01 січня 2018 року по 01 квітня 2018 року: 3 723,00 грн. (мінімальна заробітна плата визначена статтею 8 Закону України «Про державний бюджет на 2018 рік) х 5 = 18615,00 грн. (п`ятикратний розмір мінімальної заробітної плати); 18615,00 грн. х 55% (втрати професійної працездатності) = 10 238,25 грн. х 3 (кількість місяців) = 30 714,74 грн.
Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Позивачки ОСОБА_1 , на власний розсуд розпорядилася своїми позовними вимогами та просила стягнути на її користь з відповідача ПрАТ «ПівнГЗК» втрачений заробіток у розмірі 44 676,00 грн., оскільки суд першої інстанції стягнув саме цю суму, колегія суддів, констатуючи факт неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, не вбачає підстав для зміни або скасування рішення суду першої інстанції, адже таке порушення не призвело до неправильного вирішення спору.
Крім того, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (частина перша та пункт 1 частини другої статті 23 ЦК України).
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Колегія суддів вважає доведеним факт завдання моральної шкоди позивачці ОСОБА_1 , у зв`язку з ушкодженням здоров`я, яке потягло втрату працездатності та, як наслідок, звільнення з роботи, та погоджується з визначеним судом розміром її грошової компенсації, зважаючи на наступне.
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року).
Частинами 1 - 3 статті 23 ЦК України та роз`ясненнями, які містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При цьому враховуються вимоги розумності і справедливості.
При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди слід виходити з  характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При цьому враховуються вимоги розумності і справедливості.
Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського Суду, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, рішеннях «Тома проти Люксембургу», «Калок проти Франції» (2000) та «Недбала проти Польщі», Європейський Суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.
Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.
Отже, з урахуванням того, що позивачка ОСОБА_1 втратила працездатність та була звільнена з роботи, у зв`язку з отриманням травми через вині діє працівника відповідача ПрАТ «ПівнГЗК», що свідчить про неможливість відновлення попереднього фізичного стану та безумовно тягне за собою незворотність змін у буденному житті позивача, колегія суддів дійшла висновку, що визначений судом першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди (60 000,00 грн.) є розумним, виваженим і справедливим у її ситуації. 
Фактично всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат»- залишити без задоволення.
Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 05 листопада 2018 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 01 червня 2020 року.

Головуючий:

Судді: