ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/690/20 Справа № 201/10062/14-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Федоріщев С. С. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2020 року        Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
Головуючого - Куценко Т.Р. 
суддів: Демченко Е.Л., Макаров М.О. 
за участю секретаря - Синенка Є.А. 
розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу 
за апеляційною скаргою 
               Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк", 

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 липня 2019 року по справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк "ПривтБанк" про розірвання договорів, стягнення вкладів та відсотків, - 

                                       ВСТАНОВИЛА: 

       У липні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ПАТ КБ "ПриватБанк" про розірвання договорів банківського вкладу та стягнення грошових коштів /т.1 а.с. 2-8, 104-107/.
       В обгрунгтування своїх вимог посилається на те, що 11 березня 2013 року між нею та ПАТ КБ "ПриватБанк" укладено договір банківського вкладу "Стандарт на 12 міс.", за умовами якого вона внесла на особовий рахунок № НОМЕР_1 грошові кошти в розмірі 20 000, 00 євро строком на 365 днів зі сплатою 8 відсотків річних за користування депозитними коштами. 
       05 вересня 2013 року між сторонами укладено договір банківського вкладу "Стандарт на 12 міс.", за умовами якого вона внесла на особовий рахунок № НОМЕР_1 грошові кошти у розмірі 25 000,00 євро строком на 366 днів зі сплатою 7 відсотків річних. 
       22 січня 2014 року між сторонами укладено договір про відкриття депозитного рахунку на умовах вкладу "Стандарт", за умовами якого вона передала банку 40 000,00 доларів США строком на 366 днів із сплатою 10 відсотків річних.
       Зазначені договори були укладені у відділенні ПАТ КБ "ПриватБанк" у м. Сімферополі. 
       З березня 2014 року ПАТ КБ "ПриватБанк" в односторонньому порядку не виконує умови договору вказаних договорів. 
       30 квітня 2014 року вона звернулася до банку із заявою про нарахування та виплату відсотків за договорами банківських вкладів, однак її вимоги було залишено без задоволення. 
       Після уточнення позовних вимог позивачка просила суд розірвати вказані договори банківського вкладу та стягнути з відповідача заборгованість за договором від 11 березня 2013 року у розмірі 20 000,00 євро. що за курсом НБУ складає 365 600 грн. та нараховані відсотки у розмірі 1600,00 євро, що за курсом НБУ складає 29 248, 00 грн.; за договором від 05 вересня 2013 року у розмірі 25 000,00 євро, що за курсом НБУ складає 457 000,00 грн. та нараховані відсотки у розмірі 769,80 євро, що за курсом НБУ складає 14 071,94 грн.; за договором від 22 січня 2014 року у розмірі 40 000,00 доларів США, що за курсом НБУ складає 632 200,00 грн. та нараховані на нього відсотки у розмірі 1 010,93 доларів США, що за курсом НБУ складає 15 952, 47 грн. 
       Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено /т.1 а.с. 151-156/.
       Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 липня 2015 року рішення залишено без змін /т.1 а.с. 240-243/. 
       Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 грудня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 липня 2015 року скасовано та передано справу на новий розгляд до апеляційного суду /т.2 а.с. 24-26/.
       Скасовуючи ухвалу апеляційного суду, касаційний суд виходив з того, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про передчасність позову з тих підстав, що ОСОБА_1 не зверталась до відповідача із заявою про дострокове повернення банківських вкладів, оскільки суд не перевірив доводи позивача про те, що 24 липня 2014 року вона направила до ПАТ КБ "ПриватБанк" заяву про дострокове повернення їй грошових коштів за всіма договорами банківських вкладів та сплати нарахованих на них відсотків у зв`язку з невиконанням банком умов договорів банківського вкладу. 
       Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 лютого 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову /т.2 а.с. 71-72/.
       Розірвано договори банківського вкладу від 11 березня 2013 року, 05 вересня 2013 року та 22 січня 2014 року, укладені між ПАТ КБ "ПриватБанк" і ОСОБА_1 . 
       Стягнуто з ПАТ КБ "ПриватБанк" на користь ОСОБА_1 за договором банківського вкладу від 11 березня 2013 року 20 000 євро на повернення вкладу та 1 600 євро відсотків за користування банківським вкладом; за договором банківського вкладу від 05 вересня 2013 року 25 000 євро на повернення вкладу та 769, 80 євро відсотків; за договором банківського вкладу від 22 січня 2014 року 40 000 доларів США на повернення вкладу та 1 010, 93 доларів США відсотків. Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
       Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2016 року касаційну скаргу ПАТ КБ "ПриватБанк" задоволено частково, рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 лютого 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції /т.2 а.с. 132-134/.
       Скасовуючи рішення апеляційного суду, касаційний суд виходив із того, що ОСОБА_1 не надала суду оригінали договорів банківських вкладів та будь-яких інших документів, що підтверджували б внесення нею грошових коштів на рахунок банківської установи. 
       Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2015 року змінено в частині обгрунтування правових підстав відмови у задоволенні позовних вимог /т.2 а.с. 152-156/.
       Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції правильно виходив з відсутності підстав для задоволення позову, однак мотиви з посиланням на які суд ухвалив таке рішення необхідно змінити, з посиланням на те, що ОСОБА_1 не надала оригіналів договорів банківських вкладів, укладених між нею та ПАТ КБ "ПриватБанк", що унеможливлює встановлення факту укладення нею таких договорів та внесення грошових коштів на вкладні (депозитні) рахунки. 
        ОСОБА_1 в своїй касаційній скарзі посилалася на те, що відповідач не заперечував дійсність та факт укладання договорів банківських вкладів відповідачем. Що у судовому засіданні вона неодноразово надавала для огляду оригінали договорів та квитанцій про внесення грошових коштів на депозитні рахунки. Незважаючи на те, що договори банківських вкладів були укладені у м. Сімферополі, відповідати за зобов`язаннями повинен ПАТ КБ "ПриватБанк" як юридична особа, оскільки припинення діяльності відокремленого підрозділу банку не є підставою для звільнення його від належного виконання зобов`язань за укладеними договорами. 
       Постановою Верховного Суду від 28 листопада 2018 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2015 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 травня 2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про розірвання договорів банківського вкладу від 11 березня 2013 року та від 05 вересня 2013 року, стягнення грошових коштів за вказаними договорами банківського вкладу скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. 
       В іншій частині рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2015 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 травня 2017 року залишено без змін /т.2 а.с. 196-202/.
       Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 липня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. 
       Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором банківського вкладу від 11 березня 2013 року в сумі 20 000 євро та відсотки в сумі 1600 євро; грошові кошти за договором банківського вкладу від 05 вересня 2013 року в сумі 25 000 євро та відсотки в сумі 398, 40 євро, а всього 46 998,40 євро. 
       Розірвано договори банківського вкладу укладені від 11 березня 2013 року та договір банківського вкладу від 05 вересня 2013 року укладений між ОСОБА_1 та ПАТ КБ "ПриватБанк".
       У задоволенні вимог про стягнення відсотків за договором банківського вкладу від 05 вересня 2013 року в сімі 371,49 євро - відмовлено. Вирішено питання щодо судових витрат /т.3 а.с. 17-27/.
       З рішенням суду не погодилося АТ КБ "ПриватБанк", була подана апеляційна скарга, в якій просять рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права /т.3 а.с. 37-40/.
       Перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.
       Судом встановлено, що 11 березня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ "ПриватБанк" укладеного договір (Вклад "Стандарт на 12 міс."), за умовами якого ОСОБА_1 передала банку суму вкладу у розмірі 20 000 євро строком на 365 днів зі сплатою 8 відсотків річних за користування депозитними коштами.
       05 вересня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ "ПриватБанк" укладено договір (Вклад "Стандарт на 12 міс.") за умовами якого ОСОБА_1 передала банку суму вкладу у розмірі 25 000 євро строком на 366 днів зі сплатою 7 відсотків річних за користування депозитними коштами.
       Зазначені договори були укладені у відділенні ПАТ КБ "ПриватБанк" у м. Сімферополі.
       30 квітня 2014 року ОСОБА_1 направила ПАТ КБ "ПриватБанк" заяву про нарахування та сплату відсотків за користування банківськими вкладами /т.1 а.с. 17-19/.
       24 липня 2014 року ОСОБА_1 направила ПАТ КБ "ПриватБанк" вимогу про повернення банківських вкладів, мотивовану неналежним виконанням відповідачем умов договорів банківського вкладу, яку банк не виконав. 
       Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або доходів в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. 
       Згідно з частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).
       Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).
       Згідно із частиною другою статті 1070 ЦК України проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу. 
       Положення статті 1059 ЦК України врегульовують питання форми банківського вкладу та наслідки недодержання письмової форми договору. 
       За змістом цієї статті договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншим нормативно-правовим актам у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемний. 
       Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції у післяопераційний час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом системи автоматизації банку. 
       Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України викладений у постановах від 29 січня 2014 року № 6-149цс13; від 29 жовтня 2014 року № 6-118цс14; від 21 вересня 2016 року № 60997цс16. 
       За операціями з видачі готівки або приймання її для зарахування на відповідний рахунок із застосуванням платіжних пристроїв формується та роздруковується відповідний касовий документ (квитанція/чек банкомата, сліп) на паперовому носії, який видається клієнту. За операціями з видачі готівки із застосуванням банкомата формується і роздруковується чек банкомата на вимогу клієнта. 
       Як видно зі змісту банківських вкладів від 11 березня 2013 року та від 05 вересня 2013 року, ці договори оформлюються у двох примірниках. Один примірник договору видається клієнту, інший - зберігається у банку. При укладені договору банком використовується факсимільне відтворення підпису голови правління банку, а також відтворення відбитка печатки банку технічними друкованими пристроями. 
       На підтвердження укладання договорів та зарахування сум вкладів позивачка долучила до позовної заяви копії договорів банківських вкладів, копії квитанцій від 11 березня 2013 року про внесення позивачем 20 000 євро та від 05 вересня 2013 року про внесення позивачем 25 000 євро , номера яких збігаються з номерами укладених між сторонами договорів, оригінали яких були досліджені у судовому засіданні та їх копії завірені суддею /т.1 а.с. 11-14/. Також ці докази були досліджені у суді під головуванням судді Федоріщева С.С. 
       Квитанції від 11 березня 2013 року та від 05 вересня 2013 року містять усі необхідні реквізити, а саме: найменування банку, суму касової операції, відомості про платника, призначення платежу, підпис працівника банку, електронний цифровий підпис. 
       Крім того, позивачка надала оригінали депозитних карток - Електронних ощадних книжок, які були видані на підставі укладених договорів. На зворотному боці карток зазначено, що ці картки є підтвердженням оформлення депозитного вкладу у ПриватБанку /т.2 а.с. 147-148/. Оригінали цих карток були оглянути у суді першої інстанції. 
       Доказів того, що ПАТ КБ "ПриватБанк" виконав свої зобов`язання та повернув позивачці кошти з нарахованими процентами за банківськими договорами, представником банку надано не було. 
       У задоволенні письмової заяви позивача про дострокове повернення суми вкладу та виплату нарахованих відсотків, ПАТ КБ "ПриватБанк" відмовило посилаючись на складнощі з обслуговуванням депозитів і рахунків, відкритих у кримських відділеннях ПАТ КБ "ПриватБанк".
       З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення суми вкладів та нарахованих відсотків, оскільки між сторонами були укладені договори банківського вкладу, факт внесення грошових коштів підтверджується квитанціями, які містять необхідні реквізити, вимога позивачки про повернення вкладу банком виконана не була. 
       З огляду на наведене, доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості та незаконності рішення не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування рішення, оскільки скарга не містить обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування висновків суду. 
Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. 
Рішення суду відповідає матеріалам справи, доказам та вимогам матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, підстав для задоволення апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.
Судове рішення відповідає вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки судові процедури повинні бути справедливими і розумними як до відповідача, так і до позивача. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).        
В силу ст.367 ЦПК України рішення суду переглядається в межах доводів та вимог апеляційної скарги, тобто в межах заявлених позовних вимог, в іншій частині рішення судом апеляційної інстанції не переглядається.
       Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА: 

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" - залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 липня 2019 року - залишити без змін. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 

Головуючий:                                                        Т.Р. Куценко 

Судді:                                                                Е.Л. Демченко                                                                 
                                                                       М.О. Макаров