Постанова
Іменем України
18 березня 2020 року
м. Київ
справа № 208/6754/16-ц
провадження № 61-31533св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Кузнєцова В. О.,
суддів: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,               Тітова М. Ю.
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Комунальне підприємство Кам`янської міської ради «Екосервіс» 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Посунся Н. Є., Баранніка О. П., Пономарь З. М.
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст вимог
У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до Комунального підприємства Кам`янської міської ради «Екосервіс» (далі - КП КМР «Екосервіс») про стягнення заборгованості із заробітної плати в розмірі 7 019,01 грн і середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по дату постановлення рішення у справі.
Позов мотивований тим, що з 11 травня 2014 року по 16 березня 2015 року позивач працював у Комунальному підприємстві Дніпродзержинської міської ради «Дніпродзержинська гідрометеостанція», перейменованому у КП КМР «Екосервіс».
16 березня 2015 року позивач звільнився. На день звільнення позивачу нараховано заробітну плату та компенсаційні виплати, які не були виплачені.
Короткий зміст судових рішень 
Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 квітня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 до КП КМР «Екосервіс» задоволено, стягнуто з КП КМР «Екосервіс» на користь                         ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати в розмірі 7 019,01 грн і середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 16 березня 2015 року по    24 квітня 2017 року в розмірі 108 233,40 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що 06 березня 2015 року              ОСОБА_1 звільнено з КП КМР «Екосервіс» згідно з пунктом 1 статті 36 Кодексу законів про працю України (далі -КЗпП України) за згодою сторін. Згідно з довідкою від 16 березня 2015 року, виданої відповідачем у на день звільнення, заборгованість перед позивачем із заробітної плати складає 7 019,01 грн. Розмір середнього заробітку за затримку розрахунку за період несвоєчасно виплаченої заробітної плати з 16 березня 2015 року по 24 квітня 2017 року складає 529 х 204,6 = 108 233,40 грн, де 529 - кількість робочих днів, 204,6 грн. - середньоденний заробіток позивача.
Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2017 року апеляційну скаргу КП КМР «Екосервіс» задоволено, рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 квітня 2017 року змінено в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, зменшивши суму стягнення з 108 233,40 грн до 10 000,00 грн, в іншій частині рішення залишено без змін.
Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що стягуючи з відповідача                         108 233,40 грн, суд першої інстанції не вирішив питання щодо співмірності сум, які підлягали стягненню, залишив без врахування та оцінки те, що основна спірна сума заборгованості із заробітної плати складає 7 019,01 грн.
Враховуючи, що звільнення позивача мало місце у березні 2015 року, а до суду він звернувся через півтора року, вказану ним причину такого звернення (відсутність на підприємстві грошей) належними доказами не підтвердив, у зв`язку з чим сума середнього заробітку значно зросла та відрізняється від основної спірної суми, наявна значна неспівмірність цих виплат, необхідно зменшити суму середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати до 10 000,00 грн.
Доводи апеляційної скарги про те, що невиплата у день звільнення належних позивачу сум відбулась з його вини, як директора, оскільки позивач не передав наступному керівництву підприємства відповідні бухгалтерські відомості, а тому підприємство не може вважатись винним у невиплаті позивачу належних йому сум при звільненні, а також про те, що позивач не надав даних щодо правильного нарахування ним суми середньоденного заробітку, а суд це не перевірив, необґрунтовані, оскільки позивач на спростування цих доводів під час апеляційного перегляду справи надав акт приймання-передачі документів від               16 березня 2015 року, в якому, серед іншого, зазначені відомості нарахування та документи щодо заробітної плати за 2015 рік, а також дані щодо заробітної плати за 2014-2015 роки.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У грудні 2017 року ОСОБА_1  засобами поштового зв`язку надіслав касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі - ВССУ), в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2017 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою ВССУ від 12 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1  на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2017 року.
Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд. 
Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
17 січня 2018 року справу № 208/6754/16-ц і матеріали касаційного провадження ВССУ передано до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 04 листопада 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення апеляційного суду прийнято з порушенням вимог законодавства щодо повного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права. 
Жодним законодавчим актом у сфері трудового права не передбачено зменшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням співмірності заборгованості із заробітної плати, а такі вимоги не заявлялися апелянтом у апеляційній скарзі. 
Під час постановлення оскаржуваного рішення апеляційним судом порушено принцип цивільного судочинства щодо справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду справи і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, неналежно досліджено обставини справи, їм не надано належної правової оцінки. 
Апеляційний суд своїм рішенням порушив права позивача, оскільки погіршив його становище з наданням привілеїв відповідачу. 
Позиції інших учасників 
У січні 2018 року КП КМР «Екосервіс» надіслало засобами поштового зв`язку до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якій просило залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін. 
Відзив мотивований тим, що позивач з 11 травня 2014 року займав посаду директора КП «Дніпродзержинська гідрометеостанція», тобто виконував функції органу управління підприємством. Саме на нього як на директора підприємства статутом підприємства покладено обов`язок щодо своєчасної виплати належних працівникам сум.
16 березня 2015 року ОСОБА_1 ще продовжував виконувати функції директора КП «Дніпродзержинська гідрометеостанція», що підтверджується фактом видачі ним довідки від 16 березня 2015 року № 637 у статусі директора, яка долучена до позовної заяви.
Таким чином, невиплата 16 березня 2015 року належних позивачу сум відбулася саме з його вини, адже він мав всі необхідні повноваження для виплати заробітної плати у день звільнення.
ОСОБА_1 не передав новому керівництву підприємства первинну бухгалтерську документацію, необхідну для виплати належних позивачу сум.
Той факт, що позивач передав документацію начальнику управління екології, не свідчить про належне виконання обов`язку про передання документів підприємству, а не виконавчим органам міської ради. 
Апеляційний суд визначив позивачу справедливу суму компенсації за затримку виплати заробітної плати. 
Саме позивач був відповідальний за фінансовий стан підприємства, саме він як директор мав здійснити комплекс заходів, спрямованих на отримання підприємством прибутку.
Позивач не зміг пояснити чому він протягом тривалого часу, а саме -півтора року не звертався з відповідним позовом до суду, що призвело до виникнення значної для підприємства заборгованості в розмірі більше 100 000,00 грн.
Апеляційний суд правильно застосував принцип співмірності вимог, взявши до уваги такі обставини, як розмір невиплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком директора, обставини, за яких виникла заборгованість. 
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно з пунктом 2 Прикінцевих і перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX«Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Перевіривши доводи касаційних скарг та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги.  
Фактичні обставини, встановлені судами 
ОСОБА_1 з 11 травня 2014 року працював директором Комунального підприємства Дніпродзержинської міської ради «Дніпродзержинська гідрометеостанція». 
Рішенням Дніпродзержинської міської ради від 17 червня 2016 року Комунальне підприємство Дніпродзержинської міської ради «Дніпродзержинська гідрометеостанція» перейменоване в Комунальне підприємство Дніпродзержинської міської ради «Екосервіс», яке в подальшому рішенням Кам`янської міської ради від 30 вересня 2016 року перейменоване на КП КМР «Екосервіс».
16 березня 2015 року ОСОБА_1 звільнено згідно з пунктом 1 статті 36 КЗпП України за згодою сторін.
Відповідно до довідки від 16 березня 2015 року на день звільнення заборгованість перед позивачем із заробітної плати становить 7 019,01 грн.
Розмір середнього заробітку позивача за затримку розрахунку при звільненні з  16 березня 2015 року по 24 квітня 2017 року складає 108 233,40 грн.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно із статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
Відповідно до статті 117 КЗпП Українив разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.
Конституційний Суд України у Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП Україниу взаємозв`язку з положеннями статей Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Отже, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
Відповідно до частини першої статті 9 Цивільного кодексу України(далі - ЦК України) положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. 
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.
Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. 
Таким чином, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) зазначила, що з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті           117 КЗпП України, необхідно враховувати:
-                  розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум;
-                  період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
-                  ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
-                  інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Враховуючи зазначене, апеляційний суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для зменшення розміру середнього заробітку, що підлягає стягненню з відповідача з огляду на непроведення з позивачем у день звільнення повного розрахунку.
Так, позивач звернувся до суду з цим позовом у листопаді 2016 року, тобто через півтора роки після звільнення з роботи, яке мало місце 16 березня 2015 року. 
Відповідно до матеріалів справи та встановлених судами попередніх інстанцій обставин позивач на момент звільнення був директором підприємства, проте не забезпечив виплату належних під час звільнення виплат у розмірі 7 019,01 грн. 
Апеляційним судом врахована відсутність перешкод для звернення позивача до відповідача після звільнення з вимогою про сплату заборгованості.
Відповідач заперечував проти нарахованої суми середнього заробітку з посиланням на відсутність на підприємстві відповідних бухгалтерських документів, які позивач передав посадовій особі міської ради.
Сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 108 233,40 грн, яку суд першої інстанції стягнув з відповідача, більш ніж у п`ятнадцять разів перевищує розмір заборгованості відповідача перед позивачем щодо заробітної плати.
З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для зменшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, вважаючи справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 10 000,00 грн. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом апеляційної інстанції правильно встановлені обставини справи, застосовані норми матеріального та процесуального права, які підлягали застосуванню, в зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення апеляційного суду - без змін.
Щодо судових витрат
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки Верховний Суд не змінює судового рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 141, 400, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2017 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
 
Головуючий 	В. О. Кузнєцов  	
Судді:	В. М. Ігнатенко   С. О. Карпенко    В. А. Стрільчук   М. Ю. Тітов