Номер провадження: 22-ц/813/3773/20 
Номер справи місцевого суду: 522/6919/19
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17.03.2020 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого – Сєвєрової Є.С.,
суддів: Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я.,                
за участю секретаря – Чепрас А.І.,
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 
відповідач – ОСОБА_2 
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 листопада 2019 року у складі судді Домусчі Л.В., 
в с т а н о в и в:
У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальних збитків спричинених в результаті ДТП в розмірі 32 631,25 грн. та витрат за проведення оцінки вартості матеріальних збитків у розмірі 1700,00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 03.11.2018 відповідач під час керування автомобілем «Ford Fiesta», д.н.з. НОМЕР_1 , на перехресті вул. Сегедська та пров. Місячний у м. Одесі, виконуючи поворот ліворуч, не надала перевагу в русі транспортному засобу «Chevrolet Lacceti», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , який рухався в зустрічному напрямку по рівнозначній дорозі прямо, чим допустила зіткнення та порушила п.16.13 Правил дорожнього руху. В результаті ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 31.01.2019 (справа №522/20036/18) відповідачку визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено на неї стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 грн. Постанова суду набрала законної сили 12.02.2019. Отже, вина відповідачки у ДТП, яка відбулася 03.11.2018, встановлена судом. Відповідно до звіту №2288-11-18 від 21.11.2018 про оцінку колісного транспортного засобу «Chevrolet Lacceti», д.н.з. НОМЕР_2 , вартість матеріальних збитків вчинених власнику автомобіля визначено в розмірі 32 631, 25 грн. Також за проведення оцінки автомобіля ним було сплачено кошти у розмірі 1700,00 грн. Під час скоєння ДТП цивільно-правова відповідальність відповідачки була застрахована за полісом НОМЕР_3 326531, виданим страховою компанією ПрАТ «Київський страховий дім». Відповідно до інформації, розміщеної на офіційному сайті страхової компанії, загальними зборами акціонерів страхової компанії прийнято рішення про припинення ПрАТ «Київський страховий дім» шляхом ліквідації у добровільному порядку за рішенням органу Товариства, уповноваженого на це установчими зборами (протокол загальних зборів акціонерів №37 від 10.08.2018).
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 листопада 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись з зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд його скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що чинним законодавством не визначено обов`язку потерпілого в результаті ДТП звертатися за компенсацією понесених матеріальних витрат лише до страховика, а не до особи визнаної винною у скоєнні ДТП. При прийнятті оскаржуваного рішення суд помилково послався на правову позицію викладену Верховним Судом у постанові від 13.06.2019 у справі №587/1080/16-ц. 
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Справу розглянуто без виклику учасників справи в порядку ст. 369 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість додаткового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.
Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Матеріали справи свідчать, що 03.11.2018 о 15 год. 20 хв. водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Ford Fiesta», д.н.з. НОМЕР_1 , на перехресті вул. Сегедська та пров. Місячний у м. Одесі, виконуючи поворот ліворуч, не надала перевагу в русі транспортному засобу «Chevrolet Lacceti», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , який рухався в зустрічному напрямку по рівнозначній дорозі прямо, чим допустила зіткнення та порушила п.16.13 Правил дорожнього руху. У результаті ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження.
Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 31.01.2019 (справа №522/20036/18) відповідачку визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено на неї стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 грн.
Постанова суду набрала законної сили 12.02.2019.
Відповідно до звіту №2288-11-18 від 21.11.2018 про оцінку колісного транспортного засобу «Chevrolet Lacceti», д.н.з. НОМЕР_2 , вартість матеріальних збитків вчинених власнику автомобіля визначено в розмірі 32 631, 25 грн.
Також за проведення оцінки автомобіля позивачем було сплачено кошти у розмірі 1700,00 грн. 
Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що саме на страхову компанію покладений обов`язок відшкодування шкоди, спричиненої внаслідок ДТП у межах суми страхового відшкодування, матеріали справи не містять доказів того, що позивач зверталася до страховика із заявою про страхове відшкодування протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, доказів про відмову у виплаті страхового відшкодування не отримував. Натомість, непред`явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі.
Такий висновок суду є обґрунтованим виходячи з наступного.
Так, системний аналіз статей 509, 1187, 1188, 1192 ЦК України дає підстави для висновку, що факт завдання шкоди майну потерпілого джерелом підвищеної небезпеки, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов`язане з виконанням цими особами обов`язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов`язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка її завдала. Сторонами деліктного зобов`язання виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоду (боржник).
За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).
Разом з тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом або договором передбачено такий обов`язок.
Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»
Відповідно до статті 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Розмір страхової суми за шкоду, завдану майну потерпілих, становить 50000 на одного потерпілого. Страхові виплати за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені у договорі страхування.
Матеріалами справи встановлено, що, під час скоєння ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована за полісом НОМЕР_3 326531, виданим страховою компанією ПрАТ «Київський страховий дім», ліміт відповідальності встановлений в розмірі 100000 грн., в той час як майнова шкода завдана в наслідок ДТП становить 32631,25 грн.
Відповідно до інформації, розміщеної на офіційному сайті страхової компанії, загальними зборами акціонерів страхової компанії прийнято рішення про припинення ПрАТ «Київський страховий дім» шляхом ліквідації у добровільному порядку за рішенням органу Товариства, уповноваженого на це установчими зборами (протокол загальних зборів акціонерів №37 від 10.08.2018). Проте на момент розгляду справи державна реєстрація СК не була припинена.
Пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, завдану внаслідок ДТП майну третьої особи.
Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму ВССУ від 01.03.2013 №4 відповідно до статті 21 Закону № 1961-IV на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, тобто володільці транспортних засобів, за винятком осіб, звільнених від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з пунктом 13.1 статті 13 цього Закону, зобов`язані застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоров`ю або майну інших осіб при використанні транспортних засобів. У зв`язку із цим при пред`явленні позовних вимог про відшкодування такої шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди безпосередньо до особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, суд має право виключно в порядку, передбаченому статтею 33 ЦПК, залучити до участі у справі страхову організацію (страховика), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу. Непред`явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі. Оскільки відповідно до статті 3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, так і захисту майнових інтересів страхувальників, враховуючи положення статті 1194 ЦК, питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV обов`язку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір (у передбачених випадках Моторному (транспортному) страховому бюро України, далі - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка. У разі відсутності такої згоди завдана потерпілому шкода підлягає відшкодуванню страховиком у межах передбаченого договором страхування страхового відшкодування. Наявність такої згоди у вигляді відповідної заяви цієї особи та виконання нею передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV обов`язку з`ясовується судом першої інстанції, у зв`язку з чим до участі у справі може бути залучений страховик.
Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»), про що зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції погоджується з рішенням суду першої інстанції про безпідставність вимог позивача, оскільки цивільно-правова відповідальність відповідача, як власника наземного транспортного засобу на час ДТП була застрахована у ПрАТ «Київський страховий дім», а тому саме на страхову компанію покладений відповідний обов`язок у межах суми страхового відшкодування.
Таким чином доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин чи доказів, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли б вплинути на правильність висновків та рішення суду апелянтом не надано.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 листопада 2019 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:                                                                                      

            Судді: