Ухвала
 
20 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 497/2113/18
провадження № 61-7888ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Тітова М. Ю.,
 
розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на постанову Одеського апеляційного суду від 21 квітня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про розірвання кредитного договору та припинення відрахування з пенсійного рахунку,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила: розірвати кредитний договір від 07 липня 2017 року № SAMDNFC00035951774; визнати припиненими правовідносини, які виникли між сторонами кредитного договору; зобов`язати Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») припинити відрахування з її пенсійного рахунку №  НОМЕР_1 , угода від 04 липня 2017 року № SAMDNWFC00035854455. 
 
Позов ОСОБА_1 обґрунтовано тим, що шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до умов кредитування вона підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою і Тарифами банку складають між нею та Банком кредитний договір № SAMDNFC00035951774, який було укладено 07 липня          2017 року, за яким вона отримала кредитну картку із встановленим кредитним лімітом в розмірі 1 000 грн. 14 серпня 2018 року шляхом шахрайських дій з її рахунку було знято кредитні кошти. Вона одразу повідомила про це банк та звернулася до відділу поліції, що підтверджується талоном-повідомленням про прийняття заяви від 14 серпня 2018 року № 01374, згідно з яким вона звернулася з письмовою вимогою щодо повернення списаних з поточних рахунків грошових коштів, призначення та проведення службового розслідування за фактом несанкціонованого списання з її рахунків коштів. Відповідач повинен був зупинити операції з використання її електронного платіжного засобу, але не зробив цього.
 
Рішенням Болградського районного суду Одеської області від 24 квітня 2019 року позов задоволено. Розірвано кредитний договір від 07 липня 2017 року № SAMDNFC00035951774, укладений між ОСОБА_1 і АТ КБ «ПриватБанк», та визнано припиненими правовідносини, які виникли після його укладення. Зобов`язано АТ КБ «ПриватБанк» припинити відрахування з пенсійного рахунку №  НОМЕР_1 за угодою № SAMDNWFC00035854455 від 04 липня 2017 року на ім`я ОСОБА_1 .
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 21 квітня 2020 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Рішення Болградського районного суду Одеської області від 24 квітня 2019 року скасовано і прийнято постанову про відмову в задоволенні позову. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
06 травня 2020 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на постанову Одеського апеляційного суду від 21 квітня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення і залишити без змін рішення Болградського районного суду Одеської області від 24 квітня 2019 року.
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Предметом позову в цій справі є розірвання кредитного договору та припинення відрахування з пенсійного рахунку.
 
Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України ця справа не відноситься до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження. 
 
Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень з цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.
 
Касаційна скарга містить посилання на випадки, передбачені підпунктами а), в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.
 
Необхідність розгляду справи в касаційному порядку представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 обґрунтував тим, що справа містить виключну правову проблему та має значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки апеляційний суд не врахував висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 23 січня 2018 року у справі № 202/10128/14-ц. Крім того, справа має виняткове значення для ОСОБА_1 , тому що на тлі психоемоційного стресу, викликаного крадіжкою коштів з її рахунку, вона майже втратила здатність розмовляти.
 
Наведені заявником обставини, передбачені підпунктом а) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки висновки апеляційного суду не суперечать правовим позиціям, викладеним у постанові Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 202/10128/14-ц, в якій встановлені обставини, які не є подібними до обставин, встановлених судами в цій справі, а тому викладені в ній висновки не підлягають беззастережному застосуванню в цій справі. Так, у справі № 202/10128/14-ц предметом позову було стягнення безпідставно списаних коштів та відшкодування моральної шкоди, а підставою для часткового задоволення позову - недоведеність обставин, які безспірно доводять, що позивач своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню пін-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Разом з тим Верховний Суд вказав, що норми Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України  від 30 квітня 2010 року           № 223, є спеціальними для спірних правовідносин. За пунктами 6.7, 6.8 вказаного Положення банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.Натомість в цій справі предметом позову є розірвання кредитного договору та припинення відрахування з пенсійного рахунку, а судом встановлено, що операція щодо переказу коштів відбулася з допомогою «Приват-24», всі операції здійснювалися з введенням коректних персональних даних. Крім того, ОСОБА_1 не повідомила негайно банк про втрату картки чи про несанкціоновані транзакції по її рахунках. Апеляційний суд дійшов висновку про те, що позивач не надала суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог. Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника із встановленими апеляційним судом обставинами та не свідчать про неправильність застосування цим судом висновків Верховного Суду.
 
Доводи касаційної скарги також не свідчать про наявність підстав, передбачених підпунктом в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки незгода заявника з оскаржуваним судовим рішенням в цілому, за відсутності інших обставин, не може розглядатися як обставина, що впливає на визначення справи як такої, що має виняткове значення для заявника. З аргументів касаційної скарги не вбачається причинно-наслідкового зв`язку між проблемами із здоров`ям заявника і обставинами, встановленими в цій справі. 
 
Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.
 
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи      від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня  1997 року). 
 
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
 
Зазначення у постанові Одеського  апеляційного суду від 21 квітня 2020 року про можливість оскарження цієї постанови в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки такий перегляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.
 
Оскільки оскаржуване заявником судове рішення ухвалено у малозначній справі і воно не підлягає касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
 
У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання заявника про зупинення дії постанови Одеського апеляційного суду від 21 квітня 2020 року.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на постанову Одеського апеляційного суду від 21 квітня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про розірвання кредитного договору та припинення відрахування з пенсійного рахунку.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук	
 	 	
 	В. О. Кузнєцов	
 	 	
 	М. Ю. Тітов