ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 641/1699/19                                        Головуючий суддя І інстанції Фанда О. А.
Провадження № 22-ц/818/1154/20                        Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про виселення (вселення)

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 березня 2020 року                                                                м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого                                        Яцини В.Б.
суддів колегії                                        Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,
за участю секретаря судового засідання        Семикрас О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвоката Рябовола Володимира Володимировича на заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17 жовтня 2019 року, ухвалене у складі судді Фанди О.А., по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та виселення,
В С Т А Н О В И В :
У березні 2019 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вказаним позовом.
В обґрунтування заявлених вимог, позивач посилалася на те, що є власником житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі - продажу від 19 серпня 2005 року.
Відповідачі є членами сім`ї колишнього власника ОСОБА_4 . На неодноразові звернення позивача відмовляються добровільно виселитися та знятися з реєстраційного обліку за вказаною адресою.
Посилаючись на вказані обставини, а також на вимоги ст.ст. 317, 319, 385 ЦК України позивач просила: визнати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування житловим будинком з надвірними будівлями АДРЕСА_1 та виселити їх з вказаного жилого приміщення.
Заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17 жовтня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.
Визнано ОСОБА_1 , ОСОБА_2 такими, що втратили право користування житловим будинком з надвірними будівлями АДРЕСА_1 .
Виселено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.
В апеляційній скарзі представник відповідачів просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування скарги зазначено, що п. 8 Договору купівлі-продажу спірного будинку не містив зобов`язання відповідачів знятися з реєстрації.
Послався на те, що будь-якого речового права на інше житло відповідачі не мають та вони не є такими, що самоправно вселились до спірного будинку.
Вказав на необхідність врахування висновків Великої Палати Верховного Суду у справі 569/4373/16-ц та положень ст. 109 ЖК УРСР при розгляді цієї справи.
Вважає, що позивач не здійснила достатньої належної обачності при укладенні договору купівлі-продажу та незрозуміло, чому вона звернулась до суду саме через 14 років після укладення зазначеного договору.
Учасники справи не скористались своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, що не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України.
Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи. 
Вислухавши доповідь судді-доповідача, учасників справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.
Судом першої інстанції встановлено, що 19 серпня 2005 року між ОСОБА_1 , яка діяла на підставі довіреності від імені ОСОБА_4 , та ОСОБА_3 укладено нотаріально посвідчений договір купівлі - продажу житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 (а. с. 6).
З Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно сформованої станом на 17 жовтня 2019 року вбачається, що ОСОБА_3 є власником житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 .
Задовольняючи вимоги позову, суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що після укладення 19 серпня 2005 року договору купівлі - продажу житлового будинку, відповідачі як члени сім`ї колишнього власника є такими, що втратили право користування вказаним житловим приміщенням та підлягають виселенню.
Наявних даних, що позивач порушив права відповідача на проживання, суду не надано.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Нормами ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:
1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:
1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України: 
1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.
Зазначений правовий висновок відповідає постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року № 6-158цс14.
Колегія суддів відхиляє доводи скарги про те, що у даній справі необхідно врахувати висновки Великої Палати Верховного Суду у справі 569/4373/16-ц та положення ст. 109 ЖК УРСР, оскільки обставини цієї справи відрізняються від тих, на підставі яких була касаційним судом розглянута згадана справа, що виключає підстави для застосування ст. 109 ЖК УРСР. 
У даній справі попередній власник, ОСОБА_4 , від імені та в інтересах якої діяла відповідач ОСОБА_1 добровільно продала згаданий житловий будинок позивачці ОСОБА_3 , звідки згодом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовились виселятися. Ніяких обов`язків щодо надання права проживання відповідачам ОСОБА_1 новий власник позивач ОСОБА_3 на себе не прийняла. Позовна давність у даному випадку до спірних правовідносин не застосовується з огляду на те, що відповідачами скоєне триваюче правопорушення, внаслідок якого права власника постійно порушуються. 
З огляду на те, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги висновків суду не спростовують, колегія суддів на підставі ст. 375 ЦПК України залишає скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.
Підстави для перерозподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України відсутні.
Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17 жовтня 2019 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення лише у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення виготовлений 17 березня 2020 року.

Головуючий                                                        В.Б. Яцина.

Судді колегії                                                        І.В. Бурлака.

                                                                       О.М. Хорошевський.