ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4946/20 Справа № 182/1098/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Багрова А.Г. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2020 року                                                                м.Кривий Ріг

Справа № 182/1098/20

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.
секретар судового засідання - Євтодій К.С.

сторони:
заявник – ОСОБА_1 ,
заінтересовані особи – Міністерство оборони України, Комунальний заклад «Обласного клінічного центру медико-соціальної експертизи» Дніпропетровської обласної ради «Нікопольська міжрайонна МСЕК № 1», Головне управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області, Управління соціальної політики Нікопольської міської ради Дніпропетровської області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 лютого 2020 року, яка постановлена суддею Багровою А.Г. у місті Нікополі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 25 лютого 2020 року, -

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, зазначивши заінтересованими особами у справі: Міністерство оборони України, Комунальний заклад «Обласного клінічного центру медико-соціальної експертизи» Дніпропетровської обласної ради «Нікопольська міжрайонна МСЕК № 1», Головне управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області, Управління соціальної політики Нікопольської міської ради Дніпропетровської області.
Заява мотивована тим, що 27.10.2016 року, під час участі в антитерористичній операції на сході України, заявником ОСОБА_1 була отримана мінно-вибухова травма, закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку. 
У зв`язку з оперативною обстановкою за медичною допомогою він не звертався, обмежившись вживанням знеболюючих засобів. Проте, в результаті отриманих травм, стан його здоров`я суттєво погіршився та 28.11.2016 року він був госпіталізований до 65 Військового мобільного госпіталю м. Часів Яр Донецької області. У подальшому заявник неодноразово проходив курси лікування та, за станом здоров`я, 06.09.2018 року звільнений в запас з військової служби.
 24.09.2018 року ОСОБА_1 було надано направлення для проходження медико-соціальної експертної комісії на предмет встановлення інвалідності та ступеня втрати працездатності для отримання страхової суми за обов`язковим особистим страхуванням військовослужбовців. За результатами оглядів у ОСОБА_1 встановлено 25% стійкої втрати працездатності безстроково без встановлення групи інвалідності за наслідками отриманої 08.09.2017 року під час бригадних тактичних завдань травми правого колінного суглоба. У той же час, через відсутність підтверджуючих документів йому було відмовлено у розгляді наслідків травм, отриманих 27.10.2016 року, у зв`язку з чим він позбавлений можливості оформити інвалідність, для встановлення якої необхідно мінімум 40% втрати працездатності.
Враховуючи, що факт отримання ним травми 27.10.2016 року підтверджено медичною документацією у процесі його лікування та іншими документами, тобто, спір відсутній, заявник для захисту своїх гарантованих законом прав та інтересів звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, та просив суд: встановити факт отримання ним 27.10.2016 року мінно-вибухової травми, закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку під час безпосередньої участі в антитерористичній операції у складі військової частини – польова пошта НОМЕР_1 на околиці м. Горлівка Донецької області, район залізничної станції «Майорська», під час бою з незаконними збройними формуваннями.
Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 лютого 2020 року відмовлено у відкритті провадження у справі та роз`яснено ОСОБА_1 його право на звернення із позовом до Дніпровського окружного адміністративного суду.
В апеляційній сказі заявник ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду та направити його заяву до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження та продовження її розгляду, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неврахування всіх обставин справи.
Зокрема, зазначає, що, станом на момент його поранення, командирам військових частин було надано повноваження, однак не покладено зобов`язання, щодо своєчасного надання довідок про обставини поранення, травмування, контузій та каліцтв, у зв`язку з чим відповідна довідка не була надана йому вчасно та факт поранення необхідно встановити в судовому порядку, оскільки іншого порядку на теперішній час не існує. Факт участі заявника у бойових діях та отримання ним поранення створює дня нього особисті немайнові права, гарантовані Конституцією України, а тому такі права мають буди захищені в судовому порядку. Заявник також вказує й на те, що від початку і до кінця збройного протистояння Російської Федерації і України він перебуває під захистом міжнародних договорів, зокрема, Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, у зв`язку з чим він має право на встановлення факту свого поранення в судовому порядку. При цьому, заявник не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо його права звернутися до адміністративного суду з позовом до суб`єкту власних повноважень, оскільки медико-соціальна експертна комісія відмовила йому в огляді саме у зв`язку з відсутністю довідки про поранення, а тому перед зверненням до медико-соціальної експертної комісії йому необхідно встановити такий факт у судовому порядку.
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася і про причини своєї неявки суд не повідомила, що (у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки відповідно до роз`яснень, які містяться в п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів одержання поранень і контузій при виконанні обов?язків військової служби.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.
Способи захисту порушеного права передбачені статтею 16 ЦК України. Незважаючи на те, що перелік способів захисту порушеного права не є вичерпним, обраний позивачем спосіб має бути таким, який у разі задоволення позову вирішить спір по суті та відновить права заявника, які були порушені. Встановлення певних фактів при розгляді справи у позовному провадженні  не може розглядатися як кінцева мета вирішення спору між сторонами.
Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з ч. 2 ст. 293 ЦПК України у порядку окремого провадження розглядаються справи про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи; надання неповнолітній особі повної цивільної дієздатності; визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою; усиновлення; встановлення фактів, що мають юридичне значення; відновлення прав на втрачені цінні папери на пред`явника та векселі; передачу безхазяйної нерухомої речі у комунальну власність; визнання спадщини відумерлою; надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку; примусову госпіталізацію до протитуберкульозного закладу; розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичних та фізичних осіб.
Частиною 1 ст. 315 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
Окрім фактів, визначених частиною першою цієї статті, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. (ч.2, ст. 315 ЦПК України).
Отже, у судовому порядку встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника і в судовому порядку можливе лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.
При зверненні до суду із заявою про встановлення юридичного факту важливе значення має мета його встановлення, оскільки саме вона дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки.
Обґрунтовуючи необхідність встановлення факту отримання ним 27.10.2016 року мінно-вибухової травми, закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку під час безпосередньої участі в антитерористичній операції у складі військової частини – польова пошта НОМЕР_1 на околиці м. Горлівка Донецької області, район залізничної станції «Майорська», під час бою з незаконними збройними формуваннями, ОСОБА_1 посилався на те, що медико-експертною комісією йому було відмовлено у встановленні групи інвалідності у зв`язку з відсутністю документів, які підтверджують факт поранення, та від встановлення цього факту залежить виникнення його права на проходження медико-соціальної експертної комісії і, вподальшому, на підставі отриманої довідки та Акту огляду медико-соціальної експертної комісії, встановлення відповідного статусу і отримання гарантій щодо захисту соціальних, майнових та інших прав, у тому числі й отримання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни.
Відповідно до п. 3 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 № 1317 (далі - Положення про медико-соціальну експертизу), медико-соціальна експертиза проводиться особам, що звертаються для встановлення інвалідності, за направленням лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності відомостей, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності.
Комісія проводить засідання у повному складі і колегіально приймає рішення. Відомості щодо результатів експертного огляду і прийнятих рішень вносяться до акта огляду та протоколу засідання комісії, що підписуються головою комісії та її членами і засвідчуються печаткою. Комісія під час встановлення інвалідності керується Інструкцією про встановлення груп інвалідності, затвердженою МОЗ за погодженням з Мінсоцполітики та Радою Федерації незалежних профспілок України. (п.п. 19,20 Положення про медико-соціальну експертизу).
Чинним законодавством передбачено два порядки оскарження рішення МСЕК: позасудовий та судовий.
Пунктом 23 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності передбачено, що у разі незгоди з рішенням районної, міжрайонної, міської МСЕК хворий, потерпілий від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання або особа з інвалідністю має право подати протягом місяця після одержання висновку МСЕК письмову заяву до Кримської республіканської, обласної, Київської та Севастопольської центральних міських МСЕК або до МСЕК, в якій він проходив огляд, чи до відповідного управління охорони здоров`я. МСЕК, що проводила огляд, або управління охорони здоров`я надсилає у триденний строк після надходження відповідного запиту всі наявні документи на розгляд Кримської республіканської, обласної, центральної міської МСЕК, яка протягом місяця з дня подання зазначених документів проводить повторний огляд заявника і приймає відповідне рішення.
Рішення Кримської республіканської, обласної, центральної міської МСЕК може бути оскаржене до Міністерства охорони здоров`я України.
Міністерство охорони здоров`я України за наявності фактів порушення законодавства про медико-соціальну експертизу доручає Центральній МСЕК Міністерства охорони здоров`я України або Кримській республіканській, Київській та Севастопольській міським або обласній МСЕК іншої області повторно розглянути з урахуванням усіх наявних обставин питання, з якого оскаржується рішення, а також вживає інших заходів впливу для забезпечення дотримання законодавства під час проведення медико-соціальної експертизи.
В особливо складних випадках Центральна МСЕК Міністерства охорони здоров`я України, Кримська республіканська, обласна, центральна міська МСЕК та Міністерство охорони здоров`я України можуть направляти осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, для проведення медико-соціального експертного обстеження до клініки Українського державного науково-дослідного інституту медико-соціальних проблем інвалідності (м. Дніпро) та Науково-дослідного інституту реабілітації інвалідів (м. Вінниця). Після обстеження зазначені науково-дослідні установи складають консультативні висновки, які для МСЕК мають рекомендаційний характер.
Рішення комісії може бути оскаржене до суду в установленому законодавством порядку (п. 25 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності).
Відповідно до ст. 6 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» громадянин має право в судовому порядку оскаржувати рішення органів медико-соціальної експертизи про визнання чи невизнання його особою з інвалідністю. Відповідачем у даній справі буде відповідна МСЕК.
Відповідно до абз. 8 п. 15 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 № 8 «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів» рішення медико-соціальних експертних комісій спрямовані на забезпечення реалізації державної політики у сфері реабілітації осіб з інвалідністю, створення правових, економічних, політичних, соціально-побутових і соціально-психологічних умов для задоволення їхніх потреб у відновленні здоров`я, матеріальному забезпеченні, посильній трудовій та громадській діяльності, а тому вони мають публічний характер та підлягають оскарженню в порядку адміністративного судочинства.
Заявивши вимогу про встановлення факту отримання ним 27.10.2016 року мінно-вибухової травми, закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку під час безпосередньої участі в антитерористичній операції у складі військової частини – польова пошта НОМЕР_1  на околиці м. Горлівка Донецької області, район залізничної станції «Майорська», під час бою з незаконними збройними формуваннями,  ОСОБА_1  фактично оскаржує рішення МСЕК, тобто ставить вимоги, які є публічно-правовими, а тому підлягають розгляду за нормами КАС України, а не у порядку цивільного судочинства, у зв`язку з чим у колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у відкритті провадження у справі
Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне врахувати й роз`яснення, викладені у пункті 2  Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (змінами та доповненнями), згідно яких  не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів належності до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, до ветеранів чи інвалідів війни, проходження військової служби, перебування на фронті, у партизанських загонах, одержання поранень і контузій при виконанні обов`язків військової служби, про встановлення причин і ступеня втрати працездатності, групи інвалідності та часу її настання, про закінчення учбового закладу і одержання відповідної освіти, одержання урядових нагород. Відмова відповідного органу в установленні такого факту може бути оскаржена заінтересованою особою до суду в порядку, передбаченому законом.
Так, у пункті 1.1. Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України 14.08.2008 № 402, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 листопада 2008 року за № 1109/15800 (далі - Положення) встановлено, що військово-лікарська експертиза визначає придатність за станом здоров`я до військової служби призовників, військовослужбовців та військовозобов`язаних, установлює причинний зв`язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) та визначає необхідність і умови застосування медико-соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям.
Пунктом 2.1. Положення передбачено, що для проведення військово-лікарської експертизи створюються військово-лікарські комісії (далі - ВЛК), штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі). Штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі) ВЛК (лікарсько-льотні комісії (далі - ЛЛК)) приймають постанови. Постанови ВЛК (ЛЛК) оформлюються свідоцтвом про хворобу, довідкою військово-лікарської комісії, протоколом засідання військово-лікарської комісії з визначення причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця. Постанови штатних та позаштатних ВЛК обов`язкові до виконання.
У пункті 3 розділу II Положення визначено, що нещасний випадок, про який не було своєчасно повідомлено командуванню військової частини або внаслідок якого втрата працездатності настала не відразу, розслідується згідно з цією Інструкцією протягом місяця з дня надходження рапорту потерпілого військовослужбовця або заяви особи, яка представляє його інтереси.
У разі переформування військової частини, у якій стався такий нещасний випадок, розслідування проводиться її правонаступником, а у разі ліквідації військової частини за відсутності її правонаступника встановлення факту настання нещасного випадку розглядається у судовому порядку.
Якщо рішенням суду встановлено факт настання нещасного випадку, розслідування організовує та проводить вищий орган військового управління, якому підпорядковувалась ліквідована військова частина.
У пункті 21 розділу II Положення регламентований Порядок встановлення причинного зв`язку захворювань (поранень, контузій, травм, каліцтв) у військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, які призвані на збори, та колишніх військовослужбовців зі службою у Збройних Силах України.
Відповідно до п.п. 21.3. розділу II Положення причинний зв`язок захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишніх військовослужбовців визначають штатні ВЛК; у колишніх військовослужбовців інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та військових формувань колишнього СРСР, правонаступниками яких вони стали, - штатні ВЛК цих військових формувань та оформлюють протоколом за формою, наведеною в додатку 19.
За змістом п.п. 21.7. та 21.12. розділу II Положення постанова ВЛК про причинний зв`язок поранення (травми, контузії, каліцтва) приймається відповідно до висновку, зазначеного в довідці про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва), або засвідченої копії Акта про нещасний випадок (додаток 1 до Інструкції про розслідування та облік нещасних випадків, професійних захворювань і аварій у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 06 лютого 2001 року № 36, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 23 лютого 2001 року за № 169/5360 (зі змінами)), у яких зазначаються обставини отримання поранення (контузії, травми, каліцтва).
Причинний зв`язок захворювань (поранень) у колишніх військовослужбовців, які пройшли медичний огляд раніше, у ВЛК розформованих військових або прикордонних округів, груп військ, родів військ, визначають (переглядають) штатні ВЛК за територіальним принципом, де проживають колишні військовослужбовці, у межах територіальної відповідальності штатних ВЛК.
Право встановлення факту отримання травми військовослужбовцем в судовому порядку могло бути реалізовано заявником лише у разі розформування військової частини без визначення правонаступника.
Таким чином, для встановлення причинного зв`язку захворювання з отриманням травми (поранень, контузій, каліцтва) отриманих під час бойових дій у період проходження військової служби військовослужбовця визначено спеціальний позасудовий порядок, орган, який уповноважений приймати таке рішення, встановлено перелік документів, необхідних для встановлення такого зв`язку і порядок подальшого оскарження рішення цього органу в судовому порядку і під час дослідження обставин відмови в позовному провадженні можуть досліджуватися, зокрема, докази, надані особою на підтвердження такого факту з іншими обставинами, заслуховуватись доводи і заперечення сторін. Перекладання на суд функцій такого органу суперечить вимогам закону, створює умови для уникнення встановленої законодавством процедури.
Оскільки з`ясування і фіксація таких відомостей віднесена до повноважень інших органів та посадових осіб та їх правонаступників, дії та рішення їх можуть бути оскаржені в порядку адміністративного судочинства.
І лише у разі неможливості реалізувати порушене право через відсутність правонаступника, факт може бути встановлений судом.
Аналогічна правова позиція у подібних правовідносинах висловлена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 2 квітня 2020 року у справі № 183/5932/17, провадження № 61-36199св18.
Отже, оскільки законодавством визначений позасудовий порядок установлення факту поранення, то ця справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. А у разі відмови компетентного органу в установленні такого факту, заінтересованою особою до суду може бути оскаржена відмова суду в передбаченому законом порядку.
Норми ж чинного законодавства України не передбачають право суду перебирати на себе повноваження інших державних органів. Суд може лише за наявності достатніх правових підстав визнати неправомірними дії компетентних державних органів щодо розгляду спірного питання. Разом з тим, вирішення питання про встановлення спірного факту не належить до компетенції суду. 
Викладене вище узгоджується з висновком Верховного Суду у постанові від 23 травня 2018 року (справа №760/20460/15-ц).
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для відкриття провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту його поранення 27.10.2016 року, а саме отримання мінно-вибухової травми, закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку під час безпосередньої участі в антитерористичній операції у складі військової частини – польова пошта НОМЕР_1 на околиці м. Горлівка Донецької області, район залізничної станції «Майорська», під час бою з незаконними збройними формуваннями, оскільки не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів одержання поранень і контузій при виконанні обов`язків військової служби.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що існує позитивна судова практика щодо задоволення аналогічних заяв інших військовослужбовців та встановлення факту і поранення під час безпосередньої участі в антитерористичній операції у складі Збройних сил України,  колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки відповідні факти можуть бути встановлені в судовому порядку виключно з метою визначення статусу заявника як особи, що перебуває під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях (далі - Конвенція), яка набрала чинності 21 жовтня 1950 року, ратифікована Президією Верховної Ради Української РСР від 03 липня 1954 року, тобто якщо звернення до суду відбувається з метою отримання статусу жертви міжнародного збройного конфлікту, а в подальшому допомоги від гуманітарних організацій, оскільки інший порядок для цього не встановлено, натомість ОСОБА_1 в заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, такої мети не зазначив, у зв`язку з чим суд не має правових підстав для застосування щодо нього цих правових норм.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що ухвала є обґрунтованою, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є правильними , у зв`язку з чим вона повинна бути залишена без змін, а апеляційна скарга – без задоволення. 
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Ухвалу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 лютого 2020 року– залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 19 травня 2020 року.

Головуючий: 

Судді: