ПОСТАНОВА
Іменем України

27 травня 2020 року 
Київ
справа №813/2793/18
провадження №К/9901/778/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючого - Смоковича М. І.,
суддів: Данилевич Н. А., Шевцової Н. В.
розглянув у письмовому провадженні у касаційній інстанції адміністративну справу №813/2793/18
за позовом ОСОБА_1 до Львівського комунального підприємства «Львівелектротранс» про визнання дій неправомірними, зобов`язання до вчинення дій, провадження в якій відкрито
за касаційною скаргою Львівського комунального підприємства «Львівелектротранс» на рішення Львівського окружного адміністративного суду, ухвалене 06 вересня 2018 року у складі головуючого судді - Крутько О.В., та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду, прийняту 03 грудня 2018 року у складі колегії суддів: головуючого судді - Сапіги В.П., суддів: Довгої О.І., Матковської З.М.
І. Суть спору
1. У липні 2018 року ОСОБА_1 (надалі також - позивач) звернувся до суду з позовом до Львівського комунального підприємства «Львівелектротранс» (надалі також ЛКП «Львівелектротранс», відповідач), якому просив:
1.1. визнати неправомірними дії ЛКП «Львівелектротранс» щодо неналежного розгляду запиту ОСОБА_1 від 15 січня 2018 року;
1.2. розглянути запит ОСОБА_1 від 15 січня 2018 року та надати запитувану інформацію.
2. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що звернувся до Львівської міської ради через Центр надання адміністративних послуг із інформаційним запитом на отримання публічної інформації, зокрема просив надати: штатний розпис працівників ЛКП «Львівелектротранс»; актуальну інформацію про отримані підприємствами ЛКП «Львівелектротранс» в оренду нерухомість та транспортні засоби (місячна вартість оренди, інформація про орендодавця та дата укладання відповідних угод); актуальну інформацію про здані в оренду підприємствами ЛКП «Львівелектротранс» транспортні засоби та об`єкти нерухомості (місячна вартість оренди, інформація про орендодавця та дата укладання відповідних угод). 
2.1. Вказаний запит було передано до ЛКП «Львівелектротранс» для надання відповіді. 
2.2. Листом від 12 лютого 2018 року відповідач відмовив позивачу у наданні інформації, з посиланням на те, що запитувана інформація не відповідає критеріям публічності, а сам запит вимогам законодавства.
3. Львівське комунальне підприємство «Львівелектротранс»  позов не визнало. У запереченні на позов відповідач стверджував, що надаючи відповідь на запитувану інформацію ЛКП «Львівелектротранс» не могло жодним чином порушити права, свободи або законні інтереси позивача, оскільки запитувачем інформації є юридична особа ГО «Наші гроші», а не ОСОБА_1 
3.1. Крім того, вважає, що запитувана позивачем інформація не є публічною в розумінні Закону України «Про доступ до публічної інформації», а тому відсутні будь-які порушення прав заявника на доступ до публічної інформації.
ІІ. Встановлені судами фактичні обставини справи
4. 15 січня 2017 року позивач звернувся до Львівської міської ради через Центр надання адміністративних послуг із запитом на отримання публічної інформації, а саме просив надати:
- штатний розпис працівників ЛКП «Львівелектротранс»;
- актуальну інформацію про отримані підприємствами ЛКП «Львівелектротранс» в оренду нерухомість та транспортні засоби (місячна вартість оренди, інформація про орендодавця та дата укладання відповідних угод);
- актуальну інформацію про здані в оренду підприємствами ЛКП «Львівелектротранс» транспортні засоби та об`єкти нерухомості (місячна вартість оренди, інформація про орендодавця та дата укладання відповідних угод).
5. Вказаний запит передано до Львівського комунального підприємства «Львівелектротранс» та зареєстрований відповідачем 07 лютого 2018 року за №227.
6. 12 лютого 2018 року листом за №07/232 відповідач відмовив позивачу у наданні інформації. 
6.1. В обґрунтування відмови зазначив, що комунальне підприємство в розумінні статі 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» є розпорядником публічної інформації лише стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів. Щодо решти інформації, якою вони володіють, ці юридичні особи, не є розпорядниками публічної інформації.
6.2. Вважаючи, що відповідач не виконав установленого законом обов`язку надати запитувану інформацію, позивач звернувся до суду з цим позовом.
ІІІ. Рішення судів першої й апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
7. Львівський окружний адміністративний суд рішенням від 6 вересня 2018 року, яку залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 3 грудня 2018 року, позов задовольнив:
7.1. Визнав неправомірними дії Львівського комунального підприємства «Львівелектротранс» щодо неналежного розгляду запиту ОСОБА_1 від 15 січня 2018 року.
7.2. Зобов`язав Львівське комунальне підприємство «Львівелектротранс» повторно розглянути запит ОСОБА_1 від 15 січня 2018 року та надати запитувану інформацію.
8. Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції, позицію якого підтримав апеляційний суд, виходив із того, що комунальні підприємства створені органом місцевого самоврядування на основі комунального майна, та здійснюють свою діяльність від імені територіальної громади, а тому всі прибутки, які отримано комунальними підприємствами від своєї діяльності є також власністю територіальної громади, тобто є бюджетними коштами (комунальним майном).
8.1. За таких обставин ЛКП «Львівелектротранс» є розпорядником інформації про розпорядження бюджетними коштами, володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, а відповідно до пункту 5 статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» не може бути обмежено доступ до вказаної інформації.
IV. Провадження в суді касаційної інстанції 
9. Відповідач подав касаційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення ними норм процесуального права.
10. Як і під час судового розгляду в судах першої й апеляційної інстанцій, у касаційній скарзі ЛКП «Львівелектротранс» зазначає, що запитувана позивачем інформація не є публічною в розумінні Закону України «Про доступ до публічної інформації», а тому відсутні будь-які порушення прав заявника на доступ до публічної інформації.
10.1. Окрім цього скаржник зазначає, що надаючи відповідь на запитувану інформацію ЛКП «Львівелектротранс» не могло жодним чином порушити права, свободи або законні інтереси позивача, оскільки запитувачем інформації є юридична особа ГО «Наші гроші», а не ОСОБА_1
11. У касаційній скарзі відповідач просить скасувати оскаржувані судові рішення й ухвалити рішення про відмову в позові.
12. Позивач правом на подання відзиву на касаційну скаргу не скористався, що не перешкоджає розгляду справи в суді касаційної інстанції.
V. Оцінка Верховного Суду
13. Відповідно до частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також КАС України) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
14. 8 лютого 2020 року набрали чинності зміни до КАС України, внесені Законом України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
15. За правилом пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» зазначеного Закону касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
16. За наведених підстав касаційний розгляд здійснюється за правилами, що діяли до набрання чинності цим Законом, а саме за правилами КАС України в редакції зі змінами, внесеними Законом України від 19 грудня 2019 року № 394-IX.
17. За правилом частин першої-третьої статті 341 КАС України в зазначеній редакції суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
17.1. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
17.2. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
18. Надаючи оцінку встановленим судами фактичним обставинам справи, суд касаційної інстанції керується таким.
19. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
20. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.
21. Європейський суд з прав людини щодо статті 10 Конвенції зазначає, що ця стаття гарантує право громадськості бути «належним чином поінформованою» (справа Times v. United Kingdom (№ 1), 26 квітня 1979 року, § 66). У рішеннях із ряду інших справ (Thorgeir Thorgeirson v. Iceland, 25 червня 1992 року, § 63; v. Denmark, 23 вересня 1994 року, § 31; Media Group v. Ukraine, 29 березня 2005 року, § 38 та ін.) Європейський суд з прав людини зазначив, що громадськість має право отримувати інформацію та ідеї, що становлять суспільний інтерес.
22. За приписами частини першої статті 1 Закону України від 13 січня 2011 року №  2939-VI «Про доступ до публічної інформації» (надалі - Закон № 2939-VI) публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб?єктами владних повноважень своїх обов?язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.
23. Згідно з частинами першою, другою статті 19 Закону № 2939-VI запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.
24. Статтею 5 Закону України від 2 жовтня 1992 року № 2657-XII «Про інформацію» (надалі - Закон № 2657-XII) встановлено, що кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.
27. Згідно статті 9 Закону України «Про інформацію», всі громадяни України, юридичні особи і державні органи мають право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення та зберігання відомостей, необхідних їм для реалізації ними своїх прав, свобод і законних інтересів, здійснення завдань і функцій.
28. Згідно статті 3 Закону № 2939-VI право на доступ до публічної інформації гарантується: 
1) обов?язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом; 
2) визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє; 
3) максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації;
4) доступом до засідань колегіальних суб?єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством; 
5) здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації;
6) юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.
29. Відповідно до частини другої статті 1 Закону № 2939-VI публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.
30. Такі випадки встановлені частиною першою статті 6 цього Закону, згідно з якою публічною інформацією з обмеженим доступом, є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.
31. Види та порядок обмеження доступу до інформації передбачено статтею 6 Закону № 2939-VI, в частині п?ятій якої встановлено, що не може бути обмежено доступ до інформації про розпорядження бюджетними коштами, володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно. При дотриманні вимог, передбачених частиною другою цієї статті, зазначене положення не поширюється на випадки, коли оприлюднення або надання такої інформації може завдати шкоди інтересам національної безпеки, оборони, розслідуванню чи запобіганню злочину.
32. Відповідно до статті 12 Закону № 2939-VI суб?єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 
1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об?єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб?єктів владних повноважень; 
2) розпорядники інформації - суб?єкти, визначені у статті 13 цього Закону;
3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань запитів на інформацію розпорядників інформації.
33. За правилами статті 14 Закону № 2939-VI розпорядники інформації зобов?язані: 
1) оприлюднювати інформацію про свою діяльність та прийняті рішення; 
2) систематично вести облік документів, що знаходяться в їхньому володінні;
3) вести облік запитів на інформацію; 
4) визначати спеціальні місця для роботи запитувачів з документами чи їх копіями, а також надавати право запитувачам робити виписки з них, фотографувати, копіювати, сканувати їх, записувати на будь-які носії інформації тощо;
5) мати спеціальні структурні підрозділи або призначати відповідальних осіб для забезпечення доступу запитувачів до інформації;
6) надавати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об?єктивність наданої інформації.
34. Згідно     статті 16 Закону № 2939-VI розпорядник інформації відповідає за визначення завдань та забезпечення діяльності структурного підрозділу або відповідальної особи з питань запитів на інформацію розпорядників інформації, відповідальних за опрацювання, систематизацію, аналіз та контроль щодо задоволення запиту на інформацію та надання консультацій під час оформлення запиту. Запит, що пройшов реєстрацію у встановленому розпорядником інформації порядку, обробляється відповідальними особами з питань запитів на інформацію.
35. Пунктом 2 частини першої статті 13 Закону № 2939-VI передбачено, що до розпорядників інформації належать, зокрема, юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів.
36. Відповідно до статті 327 Цивільного кодексу України у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.
37. За змістом пункту 3 статті 8 Господарського кодексу України господарська компетенція органів державної влади та органів місцевого самоврядування реалізується від імені відповідної державної чи комунальної установи.
38. Пунктом 7 статті 78 Господарського кодексу України визначено, що органами управління комунального унітарного підприємства є, зокрема, керівник підприємства, який призначається (обирається) органом, до сфери управління якого належить підприємство, або наглядовою радою цього підприємства (у разі її утворення) і є підзвітним органу, який його призначив (обрав).
39. Згідно частини другої статті 5 Закону України від 01 червня 2010 року № 2297-VІ «Про захист персональних даних», відомості про фізичну особу (персональні дані) можуть бути віднесені до конфіденційної інформації як самою особою, так і безпосередньо законом. До конфіденційної інформації віднесено, зокрема: інформацію про національність особи, її освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адресу, дату і місце народження (частина друга статті 11 Закону № 2657-XII); відомості про місце проживання або місце перебування особи (частина восьма статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»).
40. За правилами частини сьомої статті 6 Закону № 2939-VІ обмеженню доступу підлягає інформація, а не документ. Якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої необмежений.
41. Відповідно до пунктів 1-3 статті 10№ Закону № 2939-VІ публічна інформація, що містить персональні дані фізичної особи, оприлюднюється та надається на запит у формі відкритих даних у разі додержання однієї з таких умов: персональні дані знеособлені та захищені відповідно до Закону України «Про захист персональних даних»; фізичні особи (суб?єкти даних), персональні дані яких містяться в інформації у формі відкритих даних, надали свою згоду на поширення таких даних відповідно до Закону України «Про захист персональних даних».
42. Виходячи з положень цієї норми, розпорядник інформації у випадку, коли в документі міститься інформація з обмеженим доступом, зобов?язаний надати не документ, а інформацію, доступ до якої необмежений.
43. Крім того, у відповідності до статті 22 Закону №2939-VІ розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 
1) розпорядник інформації не володіє і не зобов?язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 
2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону;                
3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком;                    
4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п?ятою статті 19 цього Закону.
VІ. Висновки по суті вимог касаційної скарги 
44. Надаючи аналіз наведеним нормам діючого законодавства, враховуючи встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, щодо  задоволення позовних вимог та зазначає наступне.
45. Так, судами встановлено, що засновником ЛКП «Львівелектротранс» є Львівська міська рада. Метою створення ЛКП «Львівелектротранс» є отримання прибутку; надання послуг з перевезення населення електротранспортом, автотранспортом та інших послуг; створення додаткових місць праці та на основі отриманого прибутку покращення економічних та соціальних умов колективу Підприємства.
46. Майно Підприємства становлять основні та оборотні засоби, а також інші активи, вартість яких відображається у самостійному балансі Підприємства. Майно Підприємства є комунальною власністю громади м. Львова і закріплюється за Підприємством на праві господарського відання (комунальне комерційне підприємство).
47. Таким чином, комунальні підприємства створені органом місцевого самоврядування на основі комунального майна та здійснюють свою діяльність від імені територіальної громади, а тому всі прибутки, які отримано комунальними підприємствами від своєї діяльності є також власністю територіальної громади, тобто є бюджетними коштами (комунальним майном).
48. Отже, з урахуванням наведених приписів Закону України «Про доступ до публічної інформації» запитувана позивачем інформація є публічною, тобто такою, що створена під час діяльності органу місцевого самоврядування та стосується розпорядження державним чи комунальним майна, відтак не може бути обмежена. При цьому, в такому випадку, не може бути обмежено доступ і до копій відповідних документів, інформацію про умови отримання майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали майно.
49. Відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації.
50. Розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов?язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником.
51. Між тим, як видно з матеріалів справи, запит був скерований на ім?я Львівської міської ради відмову в наданні інформації надано ЛКП «Львівелектротранс, відтак суб`єктом владних повноважень при отримання запиту було самостійно визначено належного розпорядника інформації, який однак неправомірно відмовив позивачу в наданні запитуваної інформації.
52. За такого правового регулювання та обставин справи Верховний Суд констатує, що оскаржувані судові рішення ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна юридична оцінка із правильним застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а суди під час розгляду справи не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, чи є підставою для обов`язкового скасування судового рішення.
53. Таким чином, зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
VІI. Судові витрати
54. З огляду на результат касаційного розгляду, судові витрати не розподіляються.
Керуючись пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX, статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції зі змінами, внесеними Законом України від 19 грудня 2019 року № 394-IX, Верховний Суд 
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Львівського комунального підприємства «Львівелектротранс» залишити без задоволення.
2. Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 06 вересня 2018 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від  03 грудня 2018 року у справі № 813/2793/18 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не може бути оскаржена.

Головуючий                                                                                        М. І. Смокович 

Судді                                                                                                  Н. А. Данилевич

                                                                                                  Н. В. Шевцова