ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
18 березня 2020 року
м. Київ
 
справа № 462/1531/15
провадження № 61-41980 св 18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати                      Касаційного цивільного суду
 
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,
 
учасники справи:
 
позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач - ОСОБА_1 , 
третя особа - ОСОБА_2 , 
 
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу адвоката Петлевича Стефана Стефановича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 16 грудня 2016 року у складі судді Ліуша А. І. та постанову апеляційного суду Львівської області від 02 липня 2018 року у складі колегії суддів Ванівського О. М., Цяцяка Р. П., Шеремети Н. О.,
 
ВСТАНОВИВ :
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У березні 2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося в суд із позовом до ОСОБА_1 за участю третьої особи ОСОБА_2 про виселення.
 
В обгрунтування позовних вимог зазначив, що 05 липня 2007 року ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 уклали кредитний договір № LVH9GA00000105. 
 
У забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за кредитним договором ПАТ КБ «Приватбанк» та чоловік позичальника ОСОБА_3 , дочка позичальника ОСОБА_4 уклали 05 липня 2007 року договір іпотеки № LVH9GA00000105. 
 
Свої зобов`язання за кредитним договором ОСОБА_2 не виконала, а тому рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 06 липня 2009 року звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 та виселено з неї ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 
 
ОСОБА_1 , який є братом ОСОБА_3 , все ще зареєстрований за вказаною адресою, добровільно звільнити квартиру не бажає, тому позивач просить виселити його з квартири АДРЕСА_1 .
 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
 
Заочним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 16 грудня 2016 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено, виселено ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 (далі - квартира).
 
Суд першої інстанції виходив із того, що відповідач на письмову вимогу позивача добровільно звільнити квартиру не бажає, договір іпотеки від 05 липня 2007 року не визнаний недійсним, а рішення Залізничного районного суду м. Львова від 06 липня 2009 року, яким звернуто стягнення на дану квартиру, не оскаржене та набрало законної сили.
 
Короткий зміст судового рішення апеляційного суду 
 
Постановою апеляційного суду Львівської області від 02 липня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 16 грудня 2016 року залишено без змін.
 
Апеляційний суд виходив із того, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону та встановленим обставинам справи.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
У серпні 2018 року адвокат Петлевич С. С., який діє в інтересах ОСОБА_1 , подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення судів першої та апеляційної інстанцій. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 14 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження в даній справі, зупинено виконання рішення Залізничного районного суду м. Львова від 16 грудня 2016 року, залишеного без змін постановою апеляційного суду Львівської області від 02 липня 2018 року.
 
Ухвалою Верховного Суду від 02 березня 2020 року дану справу призначено до судового розгляду.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
У касаційній скарзі представник відповідача просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій як такі, що прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. 
 
Зазначає, що відповідач не підлягає виселенню зі згаданої квартири без надання іншого житлового приміщення. Посилається на постанову Верховного Суду України від 19 квітня 2017 року у справі № 694/886/13, постанови Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 450/2013/14, від 21 червня 2018 року у справі № 713/1551/17.
 
Заперечення/відзив на касаційну скаргу
 
У жовтні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив на дану касаційну скаргу від Жарського І. Р., який діє на підставі довіреності в інтересах ПАТ КБ «ПриватБанк», у якому представник позивача просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
 
Зазначає, що відповідач не мотивував апеляційну скаргу посиланням на статтю 109 ЖК Української РСР, тому безпідставним є таке посилання у касаційній скарзі.
 
Вважає, що стаття 109 ЖК України визначає порядок користування житловими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду, тоді як предмет іпотеки до них не належить.
 
Стверджує, що ОСОБА_1 не надав жодного доказу на спростування позовних вимог банку. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що 05 липня 2007 року ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 уклали кредитний договір № LVH9GA00000105. 
 
У забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за цим кредитним договором банк уклав із чоловіком позичальника ОСОБА_3 та дочкою позичальника ОСОБА_4 договір іпотеки від 05 липня 2007 року, на підставі якого надано в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 . 
 
У зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 06 липня 2009 року звернуто стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 та виселено ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з цієї квартири. 
 
Відповідно до довідки про місце проживання та склад сім`ї від 06 травня 2014 року № 551, виданої Рудненською селищною радою, у квартирі АДРЕСА_1 зареєстрований брат ОСОБА_3 ОСОБА_1 з 07 лютого 2000 року.
 
ОСОБА_1 на письмову вимогу позивача добровільно звільнити квартиру відмовився, вважає, що частина спірної квартири належить йому на праві власності у порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_5 . 
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», від 15 січня 2020 року № 460-ІХ, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим законом.
 
Згідно з положеннями статті 389 ЦПК України у редакції, чинній на 07 лютого 2020 року, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
За результатами розгляду касаційної скарги колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Оскаржувані судові рішення не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України, відповідно до якої вони мають ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законними і обґрунтованими.
 
Відповідно до частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.
 
Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
 
Верховний Суд неодноразово робив висновок, зокрема у постановах від 30 травня 2018 року (справа № 450/2013/14, провадження № 61-401св17), від 21 червня 2018 року (справа № 713/1551/17, провадження № 61-9946св18), від 23 жовтня 2019 року (справа № 356/244/15, провадження № 61-14896св18) від 19 лютого 2020 року (справа № 666/2571/15, провадження № 61-5626св19), що за змістом статті 40 Закону України «Про іпотеку», статті 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло не надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, а за інших обставин не надання такого житла є підставою для відмови у задоволенні позову про виселення.
 
Такого ж висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15.
 
Суди встановили, що відповідач зареєстрований у квартирі, яка є предметом іпотеки, з 07 лютого 2000 року, квартира не була придбана за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цієї квартири, однак помилково не застосували до вказаних правовідносин положення статті 109 ЖК Української РСР. Позовні вимоги про виселення відповідача без надання йому іншого постійного жилого приміщення не підлягають задоволенню.
 
Ураховуючи вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення касаційної скарги, скасування оскаржуваних судових рішень та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.
 
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
ОСОБА_1 був сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 268,4 грн, касаційної скарги у розмірі 487 грн, а тому з банку на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню понесені ним судові витрати на сплату судового збору.
 
Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу адвоката Петлевича Стефана Стефановича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити.
 
Заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 16 грудня 2016 року та постанову апеляційного суду Львівської області від 02 липня 2018 року скасувати, ухвалити нове рішення.
 
У задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 , про виселення відмовити.
 
Стягнути з акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 268,4 грн судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, 487 грн судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
  
Головуючий                                                                                          В. І. Крат
 
Судді                                                                                                       Н. О. Антоненко
 
      В. І. Журавель
 
      Є. В. Краснощоков
 
      М. М. Русинчук