Постанова
Іменем України       
                                  
05 березня 2020 року
м. Київ
 
справа № 362/5859/14-ц
провадження № 61-1988св19 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,
 
учасники справи: 
позивач - Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,
відповідач - ОСОБА_1 , 
третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма «Валентина, ЛТД»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 на ухвалу Київського апеляційного суду від 27 грудня 2018 року в складі колегії суддів: Українець Л. Д., Оніщука М. І., Шебуєвої В. А.
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів попередніх інстанцій 
 
У грудні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» 
(ПАТ - «Райффайзен Банк Аваль») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма «Валентина, ЛТД» (далі - ТОВ ВКФ «Валентина, ЛТД»), про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
В обґрунтування позову зазначало, що 17 серпня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ВАТ «Райффайзен Банк Аваль»), правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та 
ТОВ ВКФ «Валентина, ЛТД» укладено генеральну кредитну угоду та в її межах кредитні договори від 17 серпня 2007 року, 14 червня 2011 року та 21 травня 
2013 року.
 
З метою забезпечення виконання позичальником взятих на себе зобов`язань за зазначеними вище кредитними договорами, 31 липня 2009 року між 
ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_1 укладено договори поруки, за умовами яких відповідач зобов`язувався відповідати перед позивачем за виконання ТОВ ВКФ «Валентина, ЛТД» зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, комісій, пені, штрафних санкцій та збитків, визначених кредитними договорами.
 
Звертало увагу на те, що позичальник та поручитель умови генеральної кредитної угоди та укладеними в її межах кредитними договорами не виконують, у зв`язку з чим утворилась заборгованість.
 
Посилаючись на наведене, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», з урахуванням уточнення позовних вимог, просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за генеральною кредитною угодою від 17 серпня 2007 року та укладеними в її межах кредитними договорами від 17 серпня 2007 року, 14 червня 2011 року та 21 травня 2013 року у розмірі 26 264 394,18 грн.
 
Заочним рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області 
від 06 травня 2015 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за генеральною кредитною 
угодою від 17 серпня 2007 року та укладеними в її межах кредитними договорами від 17 серпня 2007 року, 14 червня 2011 року та 21 травня 2013 року в загальному розмірі 26 264 394,18 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Задовольняючи позовні вимоги та стягуючи з ОСОБА_1 а користь 
ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитними договорами в розмірі 26 264 394,18 грн, суд першої інстанції виходив з того, що ТОВ ВКФ «Валентина, ЛТД» належним чином взяті на себе зобов`язання за укладеними з позивачем договорами щодо повернення отриманих коштів не виконала, а тому 
ОСОБА_1 на підставі укладених з позивачем договорів поруки несе солідарну відповідальність за невиконання позичальником кредитних зобов`язань.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 27 грудня 2018 року закрито апеляційне провадження в справі за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 06 травня 2015 року в справі за позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 , третя особа - ТОВ ВКФ «Валентина, ЛТД», про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що оскаржуваним заочним рішенням суду першої інстанції питання про права, свободи, інтереси та обов`язки ОСОБА_2 не вирішувалось, а тому є підстави для закриття апеляційного провадження на підставі пункту 3 частини першої статті 362 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та інших учасників справи 
 
У січні 2019 року ОСОБА_2 надіслав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Київського апеляційного суду 
від 27 грудня 2018 року, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу апеляційного суду, справу направити до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.
 
Касаційна скарга містить доводи, аналогічні доводам апеляційної скарги ОСОБА_2 , при цьому заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку, що оскаржуваним ОСОБА_2 заочним рішенням права та інтереси останнього не вирішувались, оскільки він також є кредитором ОСОБА_1 , а у зв`язку із подвійним стягненням заборгованості з боржника на підставі оскарженого ним заочного рішення, заявник буде позбавлений можливості задовольнити свої вимоги до ОСОБА_1 .
 
У березні 2019 року ПАТ «Райффазен Банк Аваль»надіслало засобами поштового зв`язку до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 , в якому зазначає про відсутність підстав для скасування ухвали суду апеляційної інстанції, оскільки апеляційним судом правильно встановлено, що під час ухвалення заочного рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області 
від 06 травня 2015 року питання про права, інтереси чи обов`язки ОСОБА_2 не вирішувалось. 
 
Звертає увагу на те, що заявник не є стороною правочинів, укладених між банком та позичальником, чи між банком та поручителем ОСОБА_3 , а його посилання на недостатність активів боржника ОСОБА_3 , при цьому виявлені заявником лише в 2018 році, не свідчать про наявність в нього права на оскарження заочного рішення. 
 
Крім того, зазначає, що процесуальним законом не передбачено залучення всіх кредиторів боржника під час вирішення спору, що виник з кредитних зобов`язань, забезпечених порукою ОСОБА_3 , а інших доказів, які б підтверджували права ОСОБА_2 на оскарження зазначеного вище заочного рішення, останнім не надано.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
У січні 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_2 передано судді Лесько А. О.
 
Ухвалою Верховного Суду від 04 лютого 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Київського апеляційного суду від 27 грудня 2018 року, витребувано цивільну справу та надано учасникам справи строк на подання відзивів на касаційну скаргу.
 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01 жовтня 2019 року справу призначено судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.
 
Позиція Верховного Суду
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ).
 
Відповідно до пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону
№ 460-ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги  ОСОБА_2 на ухвалу Київського апеляційного суду від 27 грудня 2018 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року 
№ 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України, в редакції чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України, в редакції чинній на час подання касаційної скарги, передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала апеляційного суду - без змін, оскільки її постановлено з додержанням норм процесуального права. 
 
Фактичні обставини справи 
 
З матеріалів справи вбачається, що між 17 серпня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та 
ТОВ ВКФ «Валентина, ЛТД» укладено генеральну кредитну угоду та в її межах кредитні договори від 17 серпня 2007 року, 14 червня 2011 року та 21 травня 
2013 року. Виконання зобов`язань позичальника за зазначеними вище кредитними договорами забезпечено порукою ОСОБА_3 , відповідно до умов договорів поруки, укладених між ним та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» 31 липня 2009 року.
 
08 жовтня 2014 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулося до ТОВ ВКФ «Валентина, ЛТД» та ОСОБА_1 з претензією та вимогою про погашення заборгованості, яка утворилась у зв`язку із неналежним виконанням останніми умов кредитних договорів та договорів поруки.
 
Рішенням Господарського суду Київської області від 23 січня 2015 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 16 квітня 2015 року, стягнуто з позичальника заборгованість за вказаними вище кредитними договорами в розмірі 25 605 325, 75 грн. 
 
Оскарженим ОСОБА_2 заочним рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 06 травня 2015 року заборгованість за зазначеними вище кредитними договорами в розмірі 26 264 394, 18 грн стягнута на користь позивача з поручителя ОСОБА_1 .
 
Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, ОСОБА_2 посилався на те, 
що він також є стягувачем за виконавчими листами щодо боржника 
ОСОБА_1 Загальна сума вимог до боржника ОСОБА_1 у зведеному виконавчому провадженні № 47967772 становить 156 164 784,13 грн та 
1 852 086,19 доларів США. При цьому, вартість арештованого та описаного майна боржника оцінена на загальну суму 6 587 059 грн, якої буде недостатньо для задоволення всіх вимог кредиторів в повному обсязі. 
 
Нормативно-правове обґрунтування
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
 
Разом із тим, не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).
 
У справі «Беллет проти Франції» ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».
Відповідно до пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Конституційний Суд України у рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).
 
Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини й громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано в главах 1, 2 розділу V ЦПК України (у редакції чинній на момент подання апеляційної скарги), якими врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.
 
Відповідно частини першої статті 17 ЦПК України (в редакції чинні на час подання апеляційної скарги) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи чи інтереси та(або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках-касаційне оскарження судового рішення.
 
Згідно з частиною першою статті 352 ЦПК України (в редакції чинні на час подання апеляційної скарги) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
 
Приписи зазначених вище норм процесуального кодексу визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. При цьому, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок, причому такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.
 
За змістом зазначеної статті право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення порушує їх права чи покладає на них додаткові обов`язки, що у будь-якому випадку тягне несприятливі наслідки для цих осіб.
 
Разом із тим, судове рішення, оскаржуване незалученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є заявник, або в рішенні міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.
 
Відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-885цс15 та від 06 вересня 
2017 року у справі № 6-1844цс16, висновок про відсутність у особи права на оскарження рішення суду першої інстанції на тій підставі, що суд не вирішував питання про його права та обов`язки, може бути зроблений лише після з`ясування, яким чином вказане рішення впливає на обсяг прав, інтересів чи обов`язків особи, яка подала апеляційну скаргу.
 
Аналогічний правовий висновок міститься також і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2018 року в справі № 2-825/10 (провадження 
№ 14-78цс18).
 
За змістом пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України (в редакції чинній на  час постановлення оскарженої ухвали апеляційного суду) суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Установивши, що апеляційну скаргу подано ОСОБА_2 , який не брав участі в справі на час ухвалення оскаржуваного заочного рішення, зазначеним рішенням питання про його права, свободи, інтереси або обов`язки не вирішувалось апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою останнього.
 
Доводи касаційної скарги є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника та зводяться до недостатності активів боржника ОСОБА_1 на задоволення вимог всіх кредиторів, одним з яких є ОСОБА_2 . Проте такі обставини не свідчать про те, що заочним рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 06 травня 2015 року, яке було ухвалено в справі про стягнення кредитної заборгованості з поручителя ОСОБА_1 на підставі кредитних договорів та договорів поруки, вирішувалось питання щодо прав та обов`язків ОСОБА_2 , що дало йому право на апеляційне оскарження цього рішення.
 
Доводів, які б свідчили про порушення апеляційним судом норм процесуального права при постановленні оскаржуваної ухвали, касаційна скарга не містить та таких порушень Верховним Судом не встановлено.
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою у зв`язку з чим підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана ухвала апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 401, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Ухвалу Київського апеляційного суду від 27 грудня 2018 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	І. Ю. Гулейков	
 	     	
 	О. В. Ступак	
 	     	
 	Г. І. Усик