ПОСТАНОВА
Іменем України

13 травня 2020 року 
Київ
справа №826/15359/16
адміністративне провадження №К/9901/42524/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Тацій Л.В.,
суддів: Рибачука А.І.,  Стеценка С.Г., 

розглянувши у порядку попереднього розгляду у касаційній інстанції адміністративну справу №826/15359/16
за позовом  ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа: Національний військово-медичний клінічний центр «Головний військовий клінічний госпіталь», про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, провадження в якій відкрито 
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 липня 2017 року (прийняту судом у складі колегії суддів: головуючого судді Мазур А.С., Аблова Є.В., Літвінової А.В.) та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 13 вересня 2017 року (постановлену судом у складі: головуючого судді Кобаля М.І., суддів: Епель О.В., Карпушової О.В.),    -
В С Т А Н О В И В:
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
ОСОБА_1 (надалі також - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Міністерства оборони України (надалі також - відповідач, Міноборони), третя особа - Національний військово-медичний клінічний центр «Головний військовий клінічний госпіталь», у якому позивач просив: 
- визнати протиправною бездіяльність Міністерства оборони України щодо надання ОСОБА_1 безоплатного користування закладами охорони здоров`я Міністерства оборони України;
- зобов`язати Міністерство оборони України надати ОСОБА_1 безоплатне медичне обслуговування у Національному військовому медичному клінічному центрі «Головний військово-клінічний госпіталь» за адресою: м. Київ, вул. Госпітальна, 18.
Позовні вимоги мотивовані тим, що відмова Міноборони у наданні ОСОБА_1 безоплатної медичної допомоги є протиправною, такою, що протирічить положенню п. 8 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», якою передбачено, що учасники бойових дій, до яких відноситься і позивач, мають пільги з користування при виході на пенсію поліклініками та госпіталями, до яких вони були прикріплені за попереднім місцем роботи.
Короткий зміст рішень судів першої й апеляційної інстанцій
Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 липня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 13   вересня 2017 року, в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суди виходили із того, що позивач наділений правом виключно на користування послугами поліклінік та госпіталів, до яких він був прикріплений за попереднім місцем служби, без зазначення того, що таке користування здійснюється на безоплатній основі.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, у якій просить рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі. 
У скарзі посилається на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Зазначає, що судами не враховано, що Національний військово-медичний клінічний центр «Головний військовий клінічний госпіталь» є бюджетним державним закладом охорони здоров`я та висновки Конституційного Суду України, викладені у рішенні від 29 травня 2002 року №10-рп/2002, відповідно до яких положення частини третьої статті 49 Конституції України "у державних і комунальних закладах охорони здоров`я медична допомога надається безоплатно" треба розуміти так, що у державних та комунальних закладах охорони здоров`я медична допомога надається всім громадянам незалежно від її обсягу та без попереднього, поточного або наступного їх розрахунку за надання такої допомоги.
Відповідач і третя особа надіслали заперечення на касаційну скаргу, відповідно до яких проти її задоволення заперечують, просять рішення суду першої та апеляційної інстанції залишити без змін. 
ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ ТА КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Вищий адміністративний суд України ухвалою від 19 жовтня 2017 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 .
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон № 2147-VІІІ). З цієї дати набула чинності нова редакція Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).
Згідно з підпунктом 4 пункту 1 Перехідних положень КАС касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
На виконання вимог підпункту 7 пункту 1 Перехідних положень справа була передана до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.
У зв`язку з обранням до Великої Палати Верховного Суду судді Гриціва М.І., який відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями від 21   березня 2018 року був визначений головуючим суддею у цій справі, розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду від 15   липня   2019   року № 981/0/78-19 призначено повторний автоматизований розподіл, зокрема касаційної скарги у цій справі.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16 липня 2019 року визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Тацій Л.В., судді: Рибачук А.І., Стецнко С.Г., справу передано головуючому судді.
Ухвалою Верховного Суду від 12.05.2020 справу прийнято до провадження та призначено до попереднього розгляду.
СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
Судами встановлено, що ОСОБА_1 є ветераном війни - учасником бойових дій. 
Позивач звільнений у запас за ст. 59 п. «з» (за власним бажанням), згідно з наказом Міністерства оборони України від 12.01.1993, що підтверджується довідкою від 28.07.2016 №3/28.
ОСОБА_1 неодноразово звертався до директора військово-медичного департаменту   Міністерства оборони України - головного державного санітарного лікаря Міністерства оборони України (від 03.06.2015), до Міністерства оборони України (від 05.10.2015, від 22.06.2016) з вимогою про роз`яснення наявності у нього права на отримання безоплатної медичної допомоги та безоплатного користування військово-медичними закладами.
У відповідь на вказані звернення військово-медичний департамент Міністерства оборони України листами від 19.08.2015 №249/3/376 та від 11.07.2016 №249/3/287, а також Міністерство оборони України листом від 06.11.2015 №298/3/1507 повідомили позивача про те, що учасники бойових дій, звільнені за власним бажанням, які не є інвалідами І та ІІ груп, не мають право саме на безоплатне користування військово-медичними закладами охорони здоров`я Міністерства оборони України, з огляду на що позивач, як учасник бойових дій, звільнений з військової служби за власним бажанням, не користується правом на їх безоплатне отримання.
Вважаючи таку відмову необґрунтованою, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з позовом до суду.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Відповідно до частини 3 статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року N 460-IX (далі- Закон №460-IX, набрав чинності 08.02.2020) установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Касаційна скарга по справі № 826/15359/16 подана у вересні 2017 року, розгляд касаційної скарги не закінчено до 08.02.2020, тому касаційна скарга розглядається в порядку, що діяв до набрання чинності Законом №460-IX (із застосуванням норм КАС   України в редакції, чинній до 08.02.2020).
Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перевірка законності судових рішень судів першої та апеляційної інстанції, згідно зі статтею 341 КАС України, здійснюється виключно у частині застосування норм матеріального та процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у межах доводів касаційної скарги перевірив постановлені у цій справі судові рішення, обговорив доводи касаційної скарги і дійшов висновку про таке.
Відповідно до ст. 5 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) ветеранами військової служби, ветеранами органів внутрішніх справ, ветеранами податкової міліції, ветеранами державної пожежної охорони, ветеранами Державної кримінально-виконавчої служби України, ветеранами служби цивільного захисту, ветеранами Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України визнаються громадяни України:
1) які бездоганно прослужили на військовій службі, в органах внутрішніх справ, податковій міліції, державній пожежній охороні, Державній кримінально-виконавчій службі України, органах і підрозділах цивільного захисту, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України 25 і більше років у календарному або 30 та більше років у пільговому обчисленні (з яких не менше 20 років становить вислуга у календарному обчисленні) і звільнені в запас або у відставку відповідно до законодавства України або колишнього Союзу РСР чи держав СНД;
2) інваліди I та II групи, інвалідність яких настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби чи при виконанні службових обов`язків по охороні громадського порядку, боротьбі із злочинністю та ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій;
3) інваліди I та II групи, інвалідність яких настала внаслідок захворювання, одержаного в період проходження військової служби і служби в органах внутрішніх справ, податковій міліції, державній пожежній охороні, Державній кримінально-виконавчій службі України, органах і підрозділах цивільного захисту, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, і які мають вислугу військової служби і служби в органах внутрішніх справ, державній пожежній охороні, Державній кримінально-виконавчій службі України, органах і підрозділах цивільного захисту, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України 20   років і більше;
4) військові пенсіонери, нагороджені медаллю "Ветеран Збройних Сил СРСР" за законодавством колишнього Союзу РСР;
5) які бездоганно прослужили на військовій службі 20 і більше років у календарному або 25 та більше років у пільговому обчисленні і звільнені з військової служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.6 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист» ветеранам військової служби, ветеранам органів внутрішніх справ, ветеранам податкової міліції, ветеранам державної пожежної охорони, ветеранам Державної кримінально-виконавчої служби України, ветеранам служби цивільного захисту, ветеранам Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України надаються такі пільги: безоплатне користування закладами охорони здоров`я Міністерства оборони України, Служби безпеки України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, інших центральних органів виконавчої влади та військових формувань.
Отже, безоплатне користування закладами охорони здоров`я Міністерства оборони України передбачене для ветеранів військової служби.
Як вірно встановлено судами та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 є ветераном війни-учасником бойових дій, звільнений з військової служби за власним бажанням, вислуга військової служби складає 9 років 4 місяці та 26 днів, тобто позивач не має статусу ветерана військової служби.
Нормативно-правовим актом, який визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них, є Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Згідно з ст.4 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.
У відповідності до п.8 ч.1 ст.12 цього Закону, учасникам бойових дій надаються такі пільги, зокрема, користування при виході на пенсію (незалежно від часу виходу на пенсію) чи зміні місця роботи поліклініками та госпіталями, до яких вони були прикріплені за попереднім місцем роботи.
Таким чином, суди першої та апеляційної інстанції дійшли вірного висновку, що ОСОБА_1 не є особою, що має право на безоплатне користування закладами охорони здоров`я Міністерства оборони України, через те, що Законом не передбачені такі пільги для осіб, які мають статус ветерана війни-учасника бойових дій.
З приводу доводів касаційної скарги про те, що судами не враховані висновки Конституційного Суду України, викладені у рішенні від 29 травня 2002 року № 10-рп/2002, відповідно до яких положення ч. 3 ст. 49 Конституції України "у державних і комунальних закладах охорони здоров`я медична допомога надається безоплатно" треба розуміти так, що у державних та комунальних закладах охорони здоров`я медична допомога надається всім громадянам незалежно від її обсягу та без попереднього, поточного або наступного їх розрахунку за надання такої допомоги, колегія суддів захначає таке. 
Частинами 1-3 ст. 49 Конституції України передбачено, що кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування. Охорона здоров`я забезпечується державним фінансуванням відповідних соціально-економічних, медико-санітарних і оздоровчо-профілактичних програм. Держава створює умови для ефективного і доступного для всіх громадян медичного обслуговування. У державних і комунальних закладах охорони здоров`я медична допомога надається безоплатно; існуюча мережа таких закладів не може бути скорочена. Держава сприяє розвиткові лікувальних закладів усіх форм власності.
Отже, Конституцією України передбачено право всіх громадян, незалежно від їх статусу та інших чинників, на безоплатну медичну допомогу. 
Водночас, позивач у цій справі визначив предмет позовних вимог, як оскарження бездіяльності Міноборони щодо надання ОСОБА_1 безоплатного користування закладами охорони здоров`я Міністерства оборони України та зобов`язання Міноборони надати безоплатне медичне обслуговування у Національному військовому медичному клінічному центрі «Головний військово-клінічний госпіталь» за адресою: м. Київ, вул. Госпітальна, 18, покликаючись на те, що він має статус ветерана війни-учасника бойових дій.
Між тим, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на наступне.
ОСОБА_1 має право, передбачене Законом, як особа зі статусом ветерана війни-учасника бойових дій на користування при виході на пенсію послугами поліклінік та госпіталів, до яких він був прикріплений за попереднім місцем роботи, проте без зазначення того, що таке користування здійснюється на безоплатній основі.
Крім того, позивач не наводить доводів та не надає доказів того, що порушено його право, як громадянина України, передбачене ст. 49 Конституції України на отримання безоплатної медичної допомоги. Таке Конституційне право позивача жодним чином не заперечується і відповідачем.
За таких підстав, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій що відповідачем у спірних правовідносинах не допущено протиправної бездіяльності.
В аспекті наведеного слід також зазначити, що відповідно до статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України, у чинній на сьогодні редакції, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій.
Враховуючи наведене, Суд визнає, що суди попередніх інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень, внаслідок чого касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.
З огляду на викладене, керуючись статтями 341- 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, -
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 липня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 13 вересня 2017 року по справі № 826/15359/16 -  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                                    Л.В. Тацій
Судді                                                                                                              А.І. Рибачук
                                                                                                              С.Г. Стеценко