Ухвала
 
24 березня 2020 року
м. Київ
 
справа № 242/1703/15-ц
провадження № 61-4091ск20
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Черняк Ю. В. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Донецького апеляційного суду від 22 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про переведення прав та обов`язків співвласника-боржника,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У травні 2015 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про переведення прав та обов`язків співвласника-боржника.
 
Заочним рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 24 червня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Виділено ОСОБА_2 в натурі частину житлового будинку АДРЕСА_1 , згідно із варіантом поділу, визначеним на підставі висновку судової будівельно-технічної експертизи від 27 травня 2016 року № 218, зокрема, квартиру № 2 , яка становить 35/100 частини житлового будинку, загальною площею 51,92 кв. м, вартістю 125 127 грн, із загальної вартості об`єкта 194 613 грн, що складає 43/100 частини. 
Звернуто стягнення на частину ОСОБА_2 у житловому будинку АДРЕСА_1 шляхом переведення на ОСОБА_1 прав та обов`язків співвласника - боржника та визнано за ОСОБА_1 право власності на 43/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , а саме частину житлового будинку   літ. «А-1»: частина приміщення 2, площею 3,62 кв. м, приміщення 3, площею 20,5 кв. м, приміщення 4, площею 27,8 кв. м, загальною площею 51,92 кв. м, що становить 35/100 житлового будинку, а також: тамбур літ. «а-1», сарай літ. «Б-1», вбиральня літ. «У-1», 1/2 частину вимощення І, 1/2 частину воріт t, 1/2 частина огорожі.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Постановою Донецького апеляційного суду від 22 січня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, заочне рішення Селидівського міського суду Донецької області від 24 червня 2019 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
28 лютого 2020 року  ОСОБА_1 звернувся доВерховного Суду з касаційною скаргою на постанову Донецького апеляційного суду від 22 січня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 
 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).
 
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
 
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
 
Касаційна скарга  ОСОБА_1 не відповідає зазначеним вище вимогам закону. 
 
Так, заявник узагальнено посилається на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, однак відповідно до оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції Верховним Судом вже було викладено висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах. Таким чином, заявником не зазначено конкретні обов`язкові підстави касаційного оскарження, визначені частиною другою статті 389 ЦПК України, що унеможливлює відкриття касаційного провадження. 
 
Згідно із частиною другою статті 393 ЦПК України у разі, якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.
 
Керуючись статтями 185, 389, 392, 393 ЦПК України, 
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Донецького апеляційного суду від 22 січня 2020 року залишити без руху.
 
Надати для усунення зазначених вище недоліків касаційної скарги строк до 24 квітня 2020 року, але який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали. 
 
У разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали касаційна скарга вважатиметься неподаною та буде повернута заявникові.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                             Ю. В. Черняк