П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

23 березня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 400/3335/19	
Головуючий в 1 інстанції: Гордієнко Т. О.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
доповідача – судді Турецької І. О.,
суддів – Стас Л. В., Шеметенко Л. П.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог 

Позивач – ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - Миколаївський ОВК) в якому просив:
-          визнати протиправними рішення № 9/5700 від 11.09.2019 р. та протокол (витяг) № 6 від 04.06.2019 р., якими відмовлено у розгляді його заяви від 30.05.2019 р. про встановлення статусу учасника бойових дій, відповідно до вимог Закону України "Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 р. № 3551-ХІІ (далі - Закон № 3551-ХІІ);
-          зобов`язати розглянути його заяву від 30.05.2019 щодо визнання учасником бойових дій та видати посвідчення встановленого зразка.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 заявив про порушення Миколаївським ОВК вимог п. 2 ст. 6 Закону № 3551-ХІІ, приписів Положення про комісії Міністерства оборони України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07.05.2015 р. №200 (далі - Наказ 200) та Інструкції про порядок видачі посвідчень учасника бойових дій.
Дані порушення, на думку позивача, виразилися в тому, що суб`єкт владних повноважень не зареєстрував заяву в спеціальній книзі обліку, не проінформував заявника про прийняття заяви до розгляду та дату засідання, не розглянув заяву та інші документи у місячний строк з дня їх отримання, не зробив запити до відповідних архівних установ, не заслухав пояснення осіб, які подали заяви, свідків, чим звузив належні йому конституційні та суспільні права, свободи, інтереси, як суб`єкта публічно - правових відносин.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2019 року, ухваленого за правилами спрощеного позовного провадження, у письмовому провадженні, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Суд визнав протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо нерозгляду по суті заяви ОСОБА_1 від 30.05.2019 р. та зобов`язав її розглянути. У задоволенні вимог ОСОБА_1 видати посвідчення встановленого зразка, суд відмовив.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив із того, що Положення про комісії Міністерства оборони України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових зобов`язувало Миколаївський ОВК розглянути заяву ОСОБА_1 з урахуванням, заявлених в неї вимог.
Водночас, останній незаконно уникнув такого обов`язку, направивши її на розгляд Командуванню Сухопутних військ Збройних Сил України.
Далі, заявник отримав відповідь від військового комісара про неможливість отримати такий статус, оскільки він надається військовослужбовцям військових частин Сухопутних військ Збройних Сил України та добровольцям добровольчого формування «Айдар», які брали безпосередню участь в антитерористичній операції або у здійсненні заходів забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях.
Суд не прийняв до уваги доводи відповідача, що вони діяли на підставі рішення Міністра оборони України від 14.01.2019 року № 693/з, зазначивши, що зміни до наказу Міністерства оборони №200 про затвердження Положення про комісії Міністерства оборони України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій не внесені, цей наказ є чинним та обов`язковим для виконання.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву (заперечень).

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, Миколаївський ОВК просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Обґрунтування апеляції складається з такого.

По - перше, скаржник вказує, що ОСОБА_1 проходив службу та залучався до виконання спеціальних завдань при введенні надзвичайного стану в республіках колишнього СРСР в складі прикордонних військ КДБ СРСР. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про Збройні Сили України» прикордонні війська не входять до складу Збройних Сил України, а тому рішення про надання статусу учасника бойових дій повинна приймати комісія з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій Адміністрації державної прикордонної служби.

По - друге, скаржник пояснив, що на підставі прийняття низки нормативних актів та наказу Міністра оборони України від 19.04.2018 р. № 306/з/75, на базі військових комісаріатів створюються територіальні центри комплектування та соціальної підтримки. На цей час здійснюється завершальний етап по створенню Миколаївського територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
Позаяк, Положення про комісії Міністерства оборони України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, не передбачає розгляд таких матеріалів територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки, Міністр оборони України прийняв рішення від 14.01.2019 р. №693/з, яким до моменту внесення відповідних змін до Наказу №200, поклав вирішення питань про надання статусу учасника бойових дій, на відповідні комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, що діють при Міністерстві оборони України, військовій частині НОМЕР_1 , Генеральному штабі Збройних Сил України, видів Збройних Сил України (командування Сухопутних військ).
Цим же рішенням на військові комісаріати покладено завдання тільки підготовки документів для передачі на розгляд перелічених вище комісій. Як відзначає відповідач, такі правила стосуються осіб, звільнених зі Збройних Сил України.

До того ж, Миколаївський ОВК звернув увагу суду апеляційної інстанції, що 11.02.2019 р. ним прийнятий наказ №31, яким припинена діяльність Комісії з розгляду матеріалів про визнання учасників бойових дій, до окремого рішення Міністра оборони України.

По - трете, скаржник зазначає, що 04.06.2019 р., розглядаючи заяву позивача на засіданні комісії Миколаївського ОВК з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій Збройних Сил України (протокол №6), діяв в межах компетенції, відповідно до рішення Міністра оборони України від 14.01.2019 р. №693/з.

          У відзиві на апеляцію ОСОБА_1 вказує, що Наказ №200 діяв до моменту втрати ним чинності, а саме: до 20.12.2019 р. Втрата чинності Наказу №200 відбулася у зв`язку з прийняттям наказу №511, яким було затверджено нове Положення про комісії Міністерства оборони України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та нова Інструкція про порядок видачі в Міністерстві оборони України посвідчень учасника бойових дій, нагрудних знаків «Ветеран війни - учасник бойових дій» та листів талонів на право одержання проїзних квитків з 50-відсотковою знижкою їх вартості.
          За таких підстав, позивач вказує на неспроможність доводів Миколаївського ОВК про те, що вони діяли в правовому полі. Далі, позивач зауважує, що не проходив військову службу в Збройних Силах України та інших державних силових структурах України. Його особова справа, як офіцера запасу була передана до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), справа розглянута, відповідно до п.3 ч.1 ст. 311 КАС України, в порядку письмового провадження.

Фактичні обставини справи.

ОСОБА_1 є ветераном війни - інвалідом 2 групи, що підтверджується посвідченням НОМЕР_2 .
30.05.2019 р. позивач звернувся до Миколаївського ОВК із заявою про визнання його учасником бойових дій та про видачу відповідного посвідчення встановленого зразка.
Підставами для встановлення такого статусу, позивач зазначив проходження в період з 02.08.1990 р. по 18.05.1992 р. служби в Прикордонних військах КДБ СРСР на посадах начальницького офіцерського складу Гадрутського прикордонного загону Нагірної - Карабаської автономної області.
Службу проходив в умовах надзвичайного положення.
Окрім того, за поясненнями позивача, в період з 1986 р. по 1990 р. при проходженні служби в Алма-Атинському вищому прикордонному командному училищі КДБ СРСР ім. Ф.Е. Дзержинського залучався до виконання спеціальних завдань в зоні збройного конфлікту для відновлення законності та встановлення конституційного правопорядку, а також ліквідації незаконних військових формувань.

Згідно витягу з протоколу №6 від 04.06.2019 на засіданні комісії Миколаївського ОВК з питань розгляду матеріалів про визначення учасником бойових дій у ЗСУ були перевірені матеріали, додані ОСОБА_1 до заяви про встановлення учасника бойових дій, для подальшого направлення до командування Сухопутних військ Збройних Сил України (ВЧ НОМЕР_3 ) для прийняття рішення.
Отримавши пакет документів командування Сухопутних військ Збройних Сил України повідомило про відсутність повноважень їх розглядати, у зв`язку з пропозиціями, викладеними в рішенні Міністра оборони України від 14.01.2019 № 693/з, внести змін до Наказу №200 щодо розгляду матеріалів про встановлення статусу учасника бойових дій.
11.09.2019 року Миколаївський ОВК повідомив позивача, що його заява повернута командуванням Сухопутних військ без розгляду у зв`язку з тим, що до повноважень відповідної установи належить тільки вирішення питань про надання (позбавлення) статусу учасника бойових дій військовослужбовцям військових частин Сухопутних військ ЗСУ та добровольцям добровольчого формування «Айдар», які брали безпосередню участь в антитерористичній операції або у здійсненні заходів забезпечення Національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях.
Оскільки позивач не відноситься до жодної з перелічених вище категорій військовослужбовців, не має підстав для надання йому такого статусу.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та правова оцінка суду апеляційної інстанції доводів учасників справи та висновків суду першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення, з огляду на таке.

Ключовим доводом апеляції Миколаївського ОВК є те, що він як суб`єкт владних повноважень, діяв на підставі рішення Міністра оборони України від 14.01.2019 р. №693/з, яким було заборонено військовим комісаріатам вирішувати питання про надання статусу учасника бойових дій.
Суд першої інстанції, не поділяючи таку позицію, зазначив про існування діючого наказу Міністра оборони України №200, який регламентував дії військових комісаріатів приймати до розгляду заяви громадян про визнання їх учасниками бойових дій, відповідно до Закону №3551-ХІІ та приймати рішення.

Суд апеляційної інстанції вирішуючи спірні правовідносини дійшов таких висновків.

Відповідно до ст. 5 Закону № 3551-ХІІ учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.
Перелік підрозділів, що входили до складу діючої армії, та інших формувань визначається Кабінетом Міністрів України.

Пункт 2 частини 1 статті 6 Закону № 3551-ХІІ унормовує, що учасниками бойових дій визнаються, зокрема, учасники бойових дій на території інших країн - військовослужбовці Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу РСР (включаючи військових та технічних спеціалістів і радників), працівники відповідних категорій, які за рішенням Уряду колишнього Союзу РСР проходили службу, працювали чи перебували у відрядженні в державах, де в цей період велися бойові дії, і брали участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів).
Саме вказана норма Закону № 3551-ХІІ стала підставою для звернення позивача з заявою про встановлення йому статусу учасника бойових дій.

Суд апеляційної інстанції, окреслюючи межі розгляду даного спору, бажає зазначити, що предметом позову є недотримання відповідачем процедури розгляду заяви позивача про встановлення відповідного статусу. Наявність або відсутність у позивача права на отримання такого статусу не є предметом розгляду даної справи.

Аналізуючи наказ Міноборони, від 07.05.2015, № 200 «Про затвердження Положення про комісії Міністерства оборони України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій», колегія суддів установила, що за приписами частини 5 Комісія, у своїй діяльності керуються Конституцією України, іншими законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства України та цим Положенням.
Частина 10 даного Наказу встановлює, що  на комісії військового комісаріату Автономної Республіки Крим, обласних та Київського міського військових комісаріатів покладається вирішення питань про визнання учасниками бойових дій із числа осіб, звільнених зі Збройних Сил та Державної спеціальної служби транспорту (які набули право на отримання статусу під час проходження військової служби у Збройних Силах та Державній спеціальній службі транспорту), колишніх партизанів та підпільників, - за місцем їх реєстрації (перебування на військовому обліку).

Обов`язки Комісії встановлює частина 11. Так, відповідно до вказаної норми Комісія зобов`язана:
приймати до розгляду заяви громадян про визнання їх учасниками бойових дій відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»;
реєструвати заяви в спеціальній книзі обліку;
інформувати заявника про прийняття заяви до розгляду і дату засідання Комісії;
розглядати внесені на розгляд заяви та інші документи в місячний строк з дня їх отримання;
робити запити до відповідних архівних установ (за потреби), про що повідомляти заявника;
заслуховувати пояснення осіб, які подали заяви, свідків, представників організацій, установ та громадських організацій ветеранів, досліджувати інші докази особистої участі заявника в бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (сил) або розмінуванні (траленні бойових мін);
доводити рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві, до відома громадянина в письмовій формі, а також роз`яснювати порядок його оскарження;
розглядати документи стосовно надання статусу учасника бойових дій особам, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення чи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, а в разі відсутності підстав, які підтверджуються документами, повертати їх до військових частин (органів, підрозділів), установ, закладів чи особисто заявнику з метою подальшого доопрацювання;
засідання Комісії проводити не рідше одного разу на місяць (за наявності документів).

Із наданих Миколаївським ОВК документам випливає, що рішення Міністра оборони України від 14.01.2019 р. №693/з, на яке покликається відповідач, як на головний доказ правомірності своїх дій, оформлено у формі погодження пропозицій, які надішли до нього від Державного секретаря.
Розглядаючи питання чи можна вважати даний документ таким, що підлягає обов`язковому виконанню, колегія суддів звертає увагу, що Наказ №200, який регулює діяльність Комісії не передбачає її обов`язок керуватися пропозиціями затвердженими Міністром оборони України.

Понад те, відповідно до пункту 8 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 р. № 671 Міноборони в межах повноважень, передбачених законом, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів Президента України та постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України видає накази, організовує і контролює їх виконання.

Накази Міноборони, які відповідно до закону є регуляторними актами, розробляються, розглядаються, приймаються та оприлюднюються з урахуванням вимог Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Нормативно-правові акти Міноборони підлягають державній реєстрації в установленому законодавством порядку.
Накази Міноборони, видані в межах повноважень, передбачених законом, є обов`язковими для виконання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами, місцевими держадміністраціями, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами і організаціями незалежно від форми власності і громадянами.
Таким чином є беззаперечним той факт, що тільки накази Міноборони є обов`язковими для виконання.
Отже, слід вважати обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що доводи Миколаївського ОВК про те, що він діяв в межах законодавства, не засновані на правових нормах, що наведені вище.
Варто звернути увагу також на те, що питання визнання учасниками бойових дій  осіб, звільнених зі Збройних Сил (які набули право на отримання статусу під час проходження військової служби у Збройних Силах), зокрема, осіб, які брали участь у бойових діях на території колишнього СРСР, відповідно до Наказу №200, було покладено  виключно на Комісії військового комісаріату Автономної Республіки Крим, обласних та Київського міського військових комісаріатів.
Суд апеляційної інстанції вважає, що для прийняття рішення про позбавлення наведеної категорії осіб отримувати відповідний статус, необхідно діяти за допомогою правового регулювання, адже саме через норми права, держава встановлює міру можливої та дозволеної поведінки.

Частина 2 статті 2 КАС України унормовує, що у справах щодо оскарження рішень, суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Розглядаючи довід апеляції про те, що статус учасника бойових дій ОСОБА_1 , як особі, що проходила службу в складі прикордонних військах КДБ СРСР, повинна встановлювати Адміністрація Державної прикордонної служби України, колегія суддів дійшла висновку, що є правильним аргумент суду першої інстанції про відсутність вказаних підстав в рішенні, що є предметом оскарження.

Резюмуючи викладене, колегія суддів поділяє позицію суду першої інстанції, що Миколаївський ОВК, в порушення Наказу №200, не розглянув по суті заяву позивача від 30.05.2019 року, не прийняв мотивоване рішення, що свідчить про наявність законодавчо визначених підстав для зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії.

Суд апеляційної інстанції, відповідно до приписів ст. 316 КАС України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Стаття 328 КАС України (в редакції, що діяла на момент судового розгляду в суді першої інстанції) встановлювала право учасників справи, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Частина 5 вказаної статті містить обмеження щодо касаційного оскарження, у тому числі судового рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Відповідно до п.3 ч.6 ст.12 КАС України до справ незначної складності відносяться справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо, зокрема надання інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.
За викладених обставини, колегія суддів дійшла висновку, що учасники справи позбавлені права оскаржити рішення суду апеляційної інстанції в касаційному порядку.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 – залишити без задоволення.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Доповідач – суддя                                                            І. О. Турецька

                     суддя                                                            Л. В. Стас

                     суддя                                                            Л. П. Шеметенко

          Повне судове рішення складено 23.03.2020 року.