Ухвала
 
10 квітня 2020 року
місто Київ
 
справа № 718/282/19
провадження № 61-3228ск20
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Погрібного С. О. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 02 жовтня 2019 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 16 січня 2020 року 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 
про визнання права на приватизацію житла, визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на житло, визнання права власності на Ѕ ідеальну частку будинковолодіння, визнання права на приватизацію Ѕ ідеальної частки присадибної земельної ділянки, визнання осіб такими, що не набули права на проживання та на реєстрацію місця постійного проживання в будинковолодінні,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
У січні 2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулися до суду з позовом про визнання за ними право на приватизацію та право власності на Ѕ частку приватизованого відповідачами будинковолодіння, за адресою: АДРЕСА_1 ; визнання частково недійсним свідоцтва про приватизацію відповідачами будинковолодіння, видане з порушенням прав членів сім`ї наймача, житлових прав на приватизацію житла; визнання за позивачами право власності на Ѕ ідеальну частку у цьому будинковолодінні; визнання права на приватизацію Ѕ ідеальної частки присадибної земельної ділянки за зазначеною адресою; визнання такими, що не набули права на проживання та на реєстрацію місця постійного проживання у будинковолодінні та на його приватизацію, відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 02 жовтня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
Суд першої інстанції зазначив, що оскільки належних доказів на порушення відповідачами прав стороною позивачів не надано, позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Постановою Чернівецького апеляційного суду від 16 січня 2020 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову з підстав, зазначених в мотивувальній частині.
Суд апеляційної інстанції зробив висновок, що позивачами обрано невірний спосіб захисту. У таких висновках суд керувався тим, що позивачі фактично оспорюють приватизацію спірного будинку, проте, оскільки передача у власність приватизованого житла відбувається на підставі рішення органу приватизації, такий орган має бути залучений до участі у справі. За наведених обставин у задоволенні позову необхідно відмовити без вирішення питання щодо наявності чи відсутності у позивачів права на приватизацію.
ІІ. ВИМОГИ та АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
ОСОБА_1 17 лютого 2020 року із застосуванням засобів поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення про задоволення позову або передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції для продовження її розгляду.
Підставами касаційного оскарження зазначених судових рішень заявник визначив:
-          неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права;
-          судом першої інстанції невірно зазначено ім`я та по-батькові позивача ОСОБА_2, а саме: ОСОБА_2 ; назву позову;
-          головуючий суддя у цій справі Мізюк В. М. зобов`язаний був заявити самовідвід, оскільки розглянув цивільну справу № 2-64/2012 між цими самими сторонами;
-          суд першої інстанції, зазначаючи родинні зв`язки сторін, не встановив період, у який вони виникли;
-          суд першої інстанції не розглянув одну із позовних вимог;
-          суд апеляційної інстанції допустив спотворення правової позиції позивачів щодо факту перебування позивача ОСОБА_1 під опікою його сестри ОСОБА_3 у період приватизації спірного будинковолодіння;
-          судами першої та апеляційної інстанцій не досліджено такі істотні обставини, як дійсний склад членів сім`ї, колишніх членів сім`ї наймачів на момент подання відповідачем заяви про приватизацію спірного будинку; не з`ясовано, чи подана така заява до чи після ухвалення рішення про визнання позивачів безвісно відсутніми;
-          суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволені позову з підстав незалучення до участі у справі органу приватизації, допустив порушення норм процесуального права, оскільки зобов`язаний був самостійно залучити до участі у справі таку особу;
-          відмовляючи у задоволенні позову повністю, суд апеляційної інстанції вийшов за межі доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , оскільки інший позивач - ОСОБА_2 апеляційну скаргу не подавала, рішення суду першої інстанції не оскаржувала.
ІІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Ухвалою Верховного Суду від 24 лютого 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху та надано заявнику строк для її виконання, зокрема з метою подати виправлену редакцію касаційної скарги, в якій однозначно визначити обґрунтовані підстави касаційного оскарження рішень судів першої та апеляційної інстанцій відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України.
У березні 2020 року від заявника надійшли матеріали на усунення недоліків касаційної скарги. У поданих додатково матеріалах заявник зазначає, що ним чітко зазначені підстави касаційного оскарження рішення судів першої та апеляційної інстанцій, у зв`язку з чим наполягає на відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою.
Верховний Суд вивчив касаційну скаргу, додані до неї матеріали та додатково подані матеріали, зробив висновок про наявність підстав для повернення касаційної скарги заявнику, яку подано без додержання вимог процесуального закону, чинного на момент звернення зі скаргою.
Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Пунктами 1-4 частини другої статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Згідно із частиною першою статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо: справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду; в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і судом касаційної інстанції визнано підстави про відвід обґрунтованими, якщо касаційну скаргу обґрунтовано такою підставою; судове рішення не підписано будь-яким із суддів або підписано не тими суддями, що зазначені в судовому рішенні; судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглянула справу; справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою; судове рішення ухвалено судом з порушенням правил інстанційної або територіальної юрисдикції; суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.
Відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених 
пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
У поданій касаційній скарзі заявник, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуальної та матеріального права, не наводить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави касаційного оскарження судового рішення. Виключно посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування судом норм матеріального права без зазначення на обґрунтування випадків, визначених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.
Верховний Суд наголошує, що визначені процесуальним законом повноваження суду касаційної інстанції не передбачають повну ревізію висновків судів першої та апеляційної інстанцій, такі процесуальні повноваження є обмеженими та відповідають основній меті існування найвищої судової інстанції України - формуванню єдиної судової практики у країні.
Верховний Суд констатує, що подана заявником касаційна скарга не відповідає за змістом вимогам процесуального закону, не містить належного викладу підстав для оскарження судових рішень в касаційному порядку, визначених процесуальним законом.
Доводи про здійснення оцінки доказів, досліджених судами першої та апеляційної інстанцій, виходять за межі повноважень суду касаційної інстанції, що визначенні статтею 400 ЦПК України.
Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).
Враховуючи те, що заявник не виконав вимог процесуального закону під час подання касаційної скарги щодо наведення визначених процесуальним законом підстав касаційного оскарження судових рішень, така скарга підлягає поверненню заявнику.
Повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.
Керуючись статтями 389, 393, 411 ЦПК України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 02 жовтня 2019 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 16 січня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання права на приватизацію житла, визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на житло, визнання права власності на Ѕ ідеальну частку будинковолодіння, визнання права на приватизацію Ѕ ідеальної частки присадибної земельної ділянки, визнання осіб такими, що не набули права на проживання та на реєстрацію місця постійного проживання в будинковолодінні, не прийняти до розгляду та повернути заявникові.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.
 
Суддя                                                                                                             С. О. Погрібний