Номер провадження: 22-ц/813/1692/20 
Номер справи місцевого суду: 503/45/17-ц
Головуючий у першій інстанції Наумчак Л.І.
Доповідач Дрішлюк А. І.
Категорія: 57

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 лютого 2020 року                                                                        м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Черевка П.М., Драгомерецький М.М.,
при секретарі судового засідання Павлючук Ю.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Балтського районного суду Одеської області від 29 травня 2017 року по цивільній справі за позовом Одеського державного університету внутрішніх справ до ОСОБА_1 про відшкодування витрат за період навчання, -        

ВСТАНОВИВ: 

10 січня 2017 року ОСОБА_2 представник Одеського державного університету внутрішніх справ звернулася до Кодимського районного суду Одеської області із позовною заявою, в якій просить суд стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача витрати на навчання у розмірі 55395,66 грн та витрати зі сплати судового збору у розмірі 1378,00 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що у 2008 році відповідач був зарахований до ОДУВС, поставлений на всі види продовольчого та речового забезпечення, з виплатою грошового утримання у відповідності до наказу від 10.08.2009 року № 139 о/с. Згідно наказу № 64 о/с від 23.06.2012 року відповідач закінчив Університет та був відряджений для подальшого проходження служби до ГУМВС України в Одеській області. Проте, згідно наказу ГУМВС України в Одеській області № 696 о/с від 30.09.2014 року відповідач був звільнений з органів внутрішніх справ за п. 64 «Ж» (за власним бажанням), та з моменту звільнення та на момент звернення позивача до суду із позовною заявою, відповідач добровільно не відшкодував витрати понесені університетом на його навчання. У зв`язку з чим, позивач посилаючись на ст. 18 ЗУ «Про міліцію», згідно якої особи начальницького складу ОВС, які звільняються зі служби протягом трьох років після закінчення вищого навчального закладу МВС України за власним бажанням, через службову невідповідність або за порушення дисципліни, відшкодовують Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі (а.с.1-33). Ухвалою Кодимського районного суду Одеської області від 01 лютого 2017 року було вирішено питання про направлення даної цивільної справи для розгляду до найбільш територіально наближеного суду, у зв`язку із неможливістю утворити в Кодимському районному судді Одеської області склад суду для розгляду справи (а.с.41-42), та цивільну справу за позовом ОДУВС до ОСОБА_1 про відшкодування витрат за період навчання було направлено до Балтського районного суду Одеської області для розгляду по суті (а.с.45). 
Рішенням Балтського районного суду Одеської області від 29 травня 2017 року позовні вимоги Одеського державного університету внутрішніх справ про відшкодування ОСОБА_1 витрат за період навчання було вирішено задовольнити (а.с.120-125). 
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити ОДУВС у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, адже по-перше, судом не надано належної оцінки тому факту, що відраховувати витрати слід з 22 вересня 2009 року, оскільки 22 вересня 2008 року між апелянтом та ОДУВС було укладено договір про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі, та момент дії договору починається саме з моменту його підписання, а не з 01.09.2008 року, та відповідно до постанов КМУ № 313 від 01.03.2007 року та № 696 від 12.07.2008 року, відшкодування здійснюється в повному розмірі особами, які навчалися понад встановлений законом строк строкової військової служби за період, що перевищує такий строк (відповідно до ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу» загальний строк військової служби становить 12 місяців); по-друге, судом не взято до уваги також той факт, що ОСОБА_1 звільнився з МВС через поважні причини, а саме у зв`язку з операцією матері та встановлення їй 2 групи інвалідності. Крім того, апелянт також зазначає, що 29.05.2017 року на адресу суду було відправлено витяг з наказу Одеського центру з підготовки поліцейських № 67 о/с від 24.05.2017 року, згідно якого ОСОБА_1 було прийнято до вказаного центру вже на посаді інспектора ІТТ (а.с.133-134). 
Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 21.11.2017 року ОСОБА_1 було відмовлено у відкритті апеляційного провадження у зв`язку з невиконанням ухвали суду від 27.07.2017 року про залишення апеляційної скарги без руху, а саме неподання до суду клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження із зазначенням поважних причин даного пропуску (а.с.148-149).
27 грудня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просив суд скасувати ухвалу Апеляційного суду Одеської області та направити справу на новий розгляду до суду апеляційної інстанції (а.с.158-160). Постановою Верховного Суду від 17.04.2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 було вирішено задовольнити, ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 21.11.2017 року вирішено скасувати, справу передати на новий розгляду до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду (а.с.187-190). Цивільну справу за позовом Одеського державного університету внутрішніх справ до ОСОБА_1 про відшкодування витрат за період навчання було направлено до Одеського апеляційного суду (а.с.191).
Протоколом автоматизованого розподілу судових справ між суддями, цивільна справа була розподілена колегії суддів Одеського апеляційного суду в складі головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Черевка П.М., Драгомерецького М.М. (а.с.192).
13 червня 2019 року ухвалою судді Одеського апеляційного суду Дрішлюка А.І. апеляційну скаргу ОСОБА_1 прийнято до свого провадження та вирішено залишити без руху.
Після усунення апелянтом недоліків апеляційної скарги ухвалою судді Одеського апеляційного суду Дрішлюка А.І. від 01.10.2019 року в справі було відкрито провадження та ухвалою Одеського апеляційного суду 26.12.2019 року справа була призначена до розгляду.
08.01.2020 року від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 .
В судовому засіданні відповідач просив задовольнити апеляційну скаргу. Представник позивача 20.02.2020 року направила до суду клопотання про розгляд апеляційної скарги за її відсутності. 
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Заслухавши суддю-доповідача та пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд закриває апеляційне провадження в справі та направляє матеріали справи за встановленою підсудністю з огляду на таке.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ. Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.
Згідно із частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають, зокрема, із цивільних та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
У частині першій статті 1 ЦК України указано, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України з авданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Разом із цим за приписами частини першої статті 2 КАС України у редакції, чинній на час звернення до суду з позовом та розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з частиною другою статті 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.
Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб`єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу.
Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.
Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо. Суб`єкт владних повноважень – це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих п овноважень (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).
Відповідно до ст. 9 Закону України від 20 грудня 1990 року «Про міліцію», чинного на час виникнення спірних правовідносин, на курсантів, слухачів, ад`юнктів, інших атестованих працівників, у тому числі й викладацького складунавчальних закладів Міністерства внутрішніх справ України, поширюються права і обов`язки, гарантії правового і соціального захисту та відповідальність працівників міліції.
Відповідно до частини першої статті 20 Закону України «Про міліцію» працівник міліції є представником державного органу виконавчої влади, а тому його служба є публічною.
Згідно зі статтею 18 Закону України «Про міліцію» підготовка фахівців у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ України за державним замовленням здійснюється на підставі договору про навчання, який укладається між навчальним закладом, головним управлінням, управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим, області, місті Києві або Севастополі чи на транспорті та особою, яка навчається. Типову форму договору затверджує Міністерство внутрішніх справ України за погодженням з центральним органом виконавчої влади у сфері освіти і науки.
Курсанти вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ України у разі дострокового розірвання договору через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість чи в разі відмови від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ після закінчення вищого навчального закладу, а також особи начальницького складу органів внутрішніх справ, які звільняються із служби протягом трьох років після закінчення вищого навчального закладу Міністерства внутрішніх справ України за власним бажанням, через службову невідповідність або за порушення дисципліни, відшкодовують Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, в порядку, установленому Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється в судовому порядку.
На курсантів вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ України поширюються права та обов`язки, гарантії правового і соціального захисту, а також відповідальність працівників міліції, а тому служба відповідача є публічною. У зв`язку із цим справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки спірні правовідносини виникли за участю суб`єкта владних повноважень, спори між учасниками цих правовідносин є публічно-правовими та їх вирішення належить до юрисдикції адміністративних судів.
Такий правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 723/18/17 (провадження № 14-563цс18), від 04 вересня 2019 року у справі № 127/7858/18 (провадження № 14-373цс19), у яких зазначено, що спори, пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема й питаннями відповідальності за невиконання договору підготовки фахівця, що призвели до відшкодування фактичних витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат відбувається після її звільнення з державної служби, підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства. 
У межах цивільного судочинства суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному судочинстві в силу вимог статті 19 КАС України, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення.
Вище зазначена позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 30.10.2019 року в справі № 520/7326/16-ц. Відповідно до ч. 1 ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи. При цьому апеляційний суд зауважує, що суди першої та апеляційної інстанції мають право відступити від позицій суду касаційної інстанції в аналогічних справах з належним мотивуванням відповідного рішення в залежності від обставин конкретної справи, яка розглядається судом. Підстав для відступлення від сформованої позиції Верховного Суду не встановлено.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
За ч. 1 ст. 256 ЦПК України якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. За ч. 2 вказаної статті порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги. Відповідно до ч. 4 цієї статті у разі закриття судом апеляційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 цього Кодексу суд за заявою позивача в порядку письмового провадження постановляє ухвалу про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи.
Таким чином, враховуючи вище наведене, оскільки позовні вимоги Одеського державного університету внутрішніх справ до ОСОБА_1 про відшкодування витрат за період навчання підлягають розгляду за правилами іншої юрисдикції - в порядку адміністративного судочинства, апеляційний суд на підставі ст. 377 ЦПК України скасовує рішення Балтського районного суду Одеської області від 29 травня 2017 року, закриває провадження в справі та вирішує питання про направлення справи для розгляду до належного суду за встановленою юрисдикцією.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 377, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Балтського районного суду Одеської області від 29 травня 2017 року – скасувати.
Провадження в справі за позовом Одеського державного університету внутрішніх справ до ОСОБА_1 про відшкодування витрат за період навчання – закрити.
Справу направити для розгляду за належною юрисдикцією до Одеського окружного адміністративного суду.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційного скарги до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Судді Одеського апеляційного суду                                        А.І. Дрішлюк

       М.М. Драгомерецький

П.М. Черевко

Повний текст постанови виготовлено 10 березня 2020 року.

Суддя Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк 

20.02.2020 року                                                                 м. Одеса