ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
09 квітня 2020 року           справа №360/4847/19 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Гаврищук Т.Г., Блохіна А.А., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 14 січня 2020 року (повне судове рішення складено 14 січня 2020 року у м. Сєвєродонецьку) у справі № 360/4847/19 (суддя в І інстанції Пляшкова К.О.) за позовом ОСОБА_2 до Міністерства оборони України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,                                                
                                                          УСТАНОВИВ:

В листопаді 2019 року ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України (далі – Міноборони) з такими вимогами:
1) визнати протиправними рішення відповідача, оформлене пунктом 26 протоколу комісії Міноборони з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, від 14.06.2019 № 78;
2) скасувати пункт 26 протоколу комісії Міноборони з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, від 14.06.2019 № 78;
3) зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_2 про нарахування та виплату одноразової грошової допомоги, та прийняти рішення відповідно до Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі – Закон № 2011-XII) та Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 25.12.2013 № 975 (далі – Порядок № 975), з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач проходив військову службу на території Демократичної Республіки Афганістан. З 11.07.2013 під час первинного огляду МСЕК позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності. З 01.07.2017 після переогляду ОСОБА_2 встановлено інвалідність II групи внаслідок травми, отриманої при виконанні обов`язків військової служби при перебуванні в країні, де велись бойові дії. У травні 2019 року позивач звернувся до Луганського обласного військкомату із заявою про призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку з отриманням інвалідності II групи, яке пов`язане з виконання військової служби в Демократичній Республіці Афганістан, відповідно до пункту 4 частини другої статті 16 Закону № 2011-XII. Луганський обласний військкомат передав заяву та документи позивача до Міноборони. 
У відповідь на адвокатський запит Міноборони направило на адресу представника позивача лист від 23.10.2019 № 0290/352(з)/294 разом з копією витягу пункту 26 з протоколу комісії Міноборони з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, від 14.06.2019 № 78.
Представник позивача зазначив, що відповідачем у пункті 26 протоколу комісії Міноборони з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, від 14.06.2019 № 78 визначено, що інвалідність встановлена позивачу більше ніж через 3 місяці після звільнення зі служби, тому відповідач прийняв рішення про відмову у виплаті одноразової грошової допомоги.
Представник позивача вважав, що оскільки первинно інвалідність позивачу встановлена з 11.07.2013, в період, коли законодавством не передбачалось обмеження тримісячним строком настання інвалідності від дати звільнення зі служби для виплати одноразової грошової допомоги, відтак, відмова у призначенні та виплати одноразової грошової допомоги позивачу у зв`язку із встановленням II групи інвалідності є неправомірною. На думку представника позивача, рішення відповідача, яке не передбачено Законом № 2011-XII, є протиправним, у зв`язку з чим просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 14 січня 2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з таким судовим рішенням, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. 
В обґрунтування апеляційної скарги наведено практично ті самі доводи, що і на обґрунтування позовної заяви. Представник позивача наголошує, що інвалідність другої групи була встановлена позивачу внаслідок поранення, отриманого при виконані обов`язків військової служби, та як наслідок до нього не може застосовуватися часове обмеження встановлення інвалідності через захворювання. Відповідно, суд першої інстанції, як і відповідач, неправильно застосував п.6 ч.2 ст.16 Закону № 2011-XII до спірних правовідносин. Також апелянт звертає увагу на те, що оскільки первинно позивачу інвалідність встановлена з 11.07.2013, в період коли законодавством не передбачалось обмеження 3-місячним строком настання інвалідності від дати звільнення зі служби для виплати одноразової грошової допомоги, відтак відмова у призначенні та виплати одноразової грошової допомоги позивачу у зв`язку із встановленням II групи інвалідності є неправомірною, чому місцевим судом також не надано належну оцінку. 
Справа розглянута у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України). 
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з наступних підстав.
Судами першої та апеляційної інстанції встановлено таке.
ОСОБА_2 у період з 14 листопада 1980 року по 27 жовтня 1982 року проходив строкову військову службу та брав участь у бойових діях в Демократичній Республіці Афганістан у складі діючої армії, що підтверджено наявними в матеріалах справи копіями: довідки Рубіжансько-Кремінського об`єднаного військового комісаріату Луганської області від 16 липня 2013 року № 154 (а.с.50).
Згідно з архівною довідкою Архіву військово-медичних документів від 04 березня 2010 року № 6/3/0-252 (а.с.17) та витягом з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузії, травм, каліцтв від 18 листопада 2010 року № 1135 (а.с.14) ОСОБА_2 16.01.1982 під час бойових дій отримав ЗЧМТ (контузія головного мозку) середнього ступеня тяжкості, осколкове поранення голови, 12.05.1982 захворів, ЗЧМТ-контузія головного мозку, поранення і захворювання пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.
Позивачу з 11 липня 2013 року встановлено ІІІ групу інвалідності, причина: контузія головного мозку, поранення та захворювання, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, що підтверджено довідкою до акта огляду МСЕК від 11 липня 2013 року серії 10 ААВ № 406156 (а.с.9); з 26 травня 2016 року встановлено ІІ групу інвалідності, причина: контузія головного мозку, поранення та захворювання, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, що підтверджено довідками до акта огляду МСЕК від 07 червня 2016 року серії 12 ААА № 441187 (а.с.11), від 27 червня 2017 року серії 12 ААА № 509356 (а.с.12), від 25 червня 2019 року серії 12 ААБ № 142239 (а.с.13), посвідченням від 25 червня 2019 року серії НОМЕР_1 (а.с.8).
Позивач звернувся до Рубіжансько-Кремінського об`єднаного військового комісаріату Луганської області із заявою від 17 квітня 2019 року про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням інвалідності, пов`язаної з проходженням військової служби, до якої додав копії: паспорту, військового квитка, картки платника податків, довідки про встановлення інвалідності від 11 липня 2013 року серії 10 ААВ № 406156, витягу з протоколу засідання ЦВЛК, архівної довідки військово-медичних документів, судово-медичної експертизи, довідки до акта огляду МСЕК від 27 червня 2017 року серії 12 ААА   № 509356, посвідчення інваліда ІІ групи, які разом з довідками про проходження військової служби від 16 квітня 2019 року № 136 та участь в бойових діях від 16 квітня 2019 року № 137 направлені до ІНФОРМАЦІЯ_1 на розгляд для подальшої реалізації щодо призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням інвалідності згідно з Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975 (а.с.66, 67-68).
Вказані документи разом з висновком ІНФОРМАЦІЯ_1 , що ОСОБА_2 не має права на отримання зазначеної грошової допомоги, передані до Департаменту фінансів Міністерства оборони України (а.с.63).
Згідно з пунктом 26 витягу з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, від 14 червня 2019 року № 78 ОСОБА_2 відмовлено в призначенні одноразової грошової допомоги, з тієї підстави, що заявнику інвалідність встановлена понад 3-місячний термін після звільнення зі служби (а.с.70).
Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, апеляційний суд виходить з такого.
Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 41 Закону України від 25.03.1992 № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі – Закон № 2232-ХІІ) виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом № 2011-ХІІ.
Частиною 9 статті 16-3 Закону № 2011-ХІІ, в редакції, чинній на час звернення позивача за призначенням одноразової грошової допомоги – станом на 17 квітня 2019 року, визначено, що порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975, прийнятою відповідно до пункту 2 статті 16-2 та пункту 9 статті 16-3 Закону № 2011-ХІІ, затверджено відповідний Порядок, пунктом 2 якого установлено, що особам, які до набрання чинності Порядком, затвердженим цією постановою, мають право на отримання одноразової грошової допомоги:
допомога, що була призначена, виплачується відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 р. № 499 (Офіційний вісник України, 2008 р., № 39, ст. 1298), Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2006 році, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2007 р. № 284 (Офіційний вісник України, 2007 р., № 14, ст. 532), і Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності співробітників кадрового складу розвідувальних органів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 листопада 2007 р. № 1331 (Офіційний вісник України, 2007 р., № 89, ст. 3255);
допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.
Відповідно до пункту 3 Порядку № 975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є: 
у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста - дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть;
у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.
Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку, що моментом виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є дата первинного встановлення інвалідності, а тому застосуванню до спірних правовідносин підлягає законодавство, яке діяло на момент первинного встановлення позивачу ІІІ групи інвалідності, тобто, станом на 11 липня 2013 року, а саме Закон № 2011-ХІІ, в редакції Закону України від 03.11.2006 № 328-V «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань соціального захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і деяких інших осіб», яка діяла з 1 січня 2007 року до 1 січня 2014 року.
Правову позицію, що застосуванню до спірних правовідносин підлягає законодавство, яке діяло на момент первинного встановлення інвалідності, висловлено Верховним Судом у постанові від 26 червня 2018 року у справі № 750/5074/17, від 17 липня 2019 року у справі № 806/5360/15, від 14 листопада 2019 року у справі № 806/219/18.
Важливою умовою для правильного тлумачення норм статті 16 Закону № 2011-ХІІ в редакції, чинній з 01.01.2007 по 01.01.2014, є розуміння видів військової служби, визначених Законом № 2232-ХІІ.
Відповідно до частини четвертої статті 2 Закону № 2232-ХІІ (в редакції до 01.01.2014) існують такі види військової служби: строкова військова служба; військова служба за контрактом осіб рядового, сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу. 
Отже, строкова служба є окремим видом військової служби, що вказує на особливий порядок правового регулювання вказаного виду служби.
Відповідно до частини шостої статті 16 Закону № 2011-ХІІ, в редакції, чинній на час первинного встановлення позивачу ІІІ групи інвалідності - 11 липня 2013 року, у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю строкової військової служби під час проходження військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі, що визначається у відсотках від загальної суми допомоги на випадок загибелі (смерті), встановленої пунктом 5 цієї статті.
Оскільки позивачу встановлена інвалідність ІІІ групи внаслідок контузії головного мозку, поранення та захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби під час проходження строкової служби, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що в контексті спірних правовідносин саме частина шоста статті 16 Закону № 2011-ХІІ є спеціальною правовою нормою, яка містить особливі критерії для встановлення умов виплати одноразової грошової допомоги особам, які проходять строкову військову службу, зокрема: 
особливі суб`єкти отримання допомоги - військовослужбовці строкової військової служби;
визначений час настання інвалідності - період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби;
відсутність умови про настання інвалідності після закінчення тримісячного строку після звільнення зі служби.
Верховний Суд у постанові від 26 червня 2018 року у справі № 750/5074/17 сформулював правовий висновок, що частиною шостою статті 16 Закону № 2011-XII (в редакції чинній з 1 січня 2007 року до 1 січня 2014 року) для військовослужбовців строкової військової служби встановлено окремий порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги, відповідно до яких обмежено проміжок часу у який, у разі настання інвалідності, виникає право військовослужбовців строкової військової служби на отримання одноразової грошової допомоги і такий проміжок часу визначений періодом проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби. У разі встановлення інвалідності в період дії зазначеної редакції статті 16 Закону № 2011-ХІІ після спливу трьох місяців від дня звільнення зі служби, права на отримання вказаної одноразової грошової допомоги у військовослужбовця строкової військової служби не виникає.
Аналогічна правова позиція підтримана Верховним Судом у постановах від 20 листопада 2018 року у справі № 820/1835/18, від 31 січня 2019 року у справі № 678/370/17, від 12.02.2019 у справі № 816/1458/18, від 17 липня 2019 року у справі № 806/5360/15, від 14 листопада 2019 року у справі № 806/219/18.
Отже, оскільки позивачу вперше встановлено інвалідність більш ніж через 20 років після звільнення зі строкової військової служби, у ОСОБА_2 відсутнє право на отримання одноразової грошової допомоги за статтею 16 Закону № 2011-ХІІ. 
Як зазначалось судом вище, Міноборони відмовило позивачу у виплаті одноразової грошової допомоги з підстави відсутності у позивача права на отримання вказаної допомоги через встановлення заявнику інвалідності понад тримісячний термін після звільнення зі строкової військової служби, тобто, із дотриманням висловлених Верховним Судом правових висновків у спірних правовідносинах.
Відтак, відповідачем правомірно відмовлено позивачу у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги, тому підстави для визнання протиправним та скасування такого рішення відсутні.
Твердження представника позивача про відсутність у Міноборони підстав для відмови у виплаті одноразової грошової допомоги позивачу, передбачених статтею 16-4 Закону № 2011-ХІІ, суд відхиляє як безпідставні, оскільки з урахуванням вищевказаної правової позиції Верховного Суду представник позивача помилково застосовує до спірних правовідносин законодавство, чинне на час встановлення позивачу ІІ групи інвалідності, а не законодавство, чинне на момент первинного встановлення інвалідності.
Що стосується посилань представника позивача на правові позиції Верховного Суду, викладені у постановах від 15 квітня 2019 року у справі № 753/20482/17, від 20 травня 2019 року у справі № 752/19447/15-а, від 13 червня 2019 року у справі № 820/275/18, від 12 липня 2019 року у справі № 440/3564/18, від 17 липня 2019 року № 760/12226/16-а, суд зазначає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, постановлених у часі пізніше, ніж ті, на які послався представник позивача.
Твердженням представника позивача, що обов`язок встановлення причин та обставин отримання поранення колишніх військовослужбовців покладений на обласні військкомати та Міністерство оборони України, місцевий суд обґрунтовано не надав правової оцінки, оскільки вони виходять за межі спору, що виник між сторонами. 
Колегія суддів зазначає, що єдиною підставою для відмови у виплаті одноразової допомоги є відсутність у позивача права на таку допомогу через встановлення позивачу інвалідності пізніше ніж через 3 місяці звільнення із строкової військової служби. 
Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Зважаючи на обставини справи, а також те, що рішення про відмову у призначенні та виплаті позивачу одноразової грошової допомоги, оформлене пунктом 26 протоколу комісії Міноборони з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, від 14.06.2019 № 78, прийнято відповідачем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначений законодавством України, колегія суддів вважає правильним висновок місцевого суду про необґрунтованість позовних вимог та відсутності підстав для їх задоволення.
Доводи апеляційної скарги, які ґрунтуються на неправильному трактуванні норм матеріального права, не спростовують висновків місцевого суду.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України,-

                                                          ПОСТАНОВИВ: 

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 14 січня 2020 року у справі № 360/4847/19 – залишити без змін.
Повне судове рішення – 09 квітня 2020 року.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                                                 І. В. Сіваченко

Судді                                                                                            А. А. Блохін 

                                                                                                                                                                                                                                                   Т. Г. Гаврищук