Постанова
іменем України
31 березня 2020 року
м. Київ
справа № 723/740/18
провадження № 51-3972км19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі – Суд) у складі:
головуючої                                                             ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання             ОСОБА_4 ,
прокурора                                                  ОСОБА_5 , 
захисника                                                   ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
засудженого                                               ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на ухвалу Волинського апеляційного суду від 22 серпня 2019 року щодо 
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та  жителя  АДРЕСА_1 , 
засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 358 Кримінального кодексу України (далі – КК). 
Короткий зміст оскаржених судових рішень та встановлені фактичні обставини
За вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 травня 2019  року ОСОБА_7 було засуджено до покарання за ч. 3 ст. 358 КК у виді обмеження волі на строк 1 рік, за ч. 4 ст. 358 КК – у виді арешту на строк 5 місяців. На підставі ч. 1 ст. 70 КК визначено ОСОБА_7 покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік. На підставі ч. 1 ст. 71, ст. 72 КК за сукупністю вироків до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 травня 2018 року та остаточно визначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 2 місяці.
Вирішено питання щодо речових доказів і процесуальних витрат у кримінальному провадженні.
Суд визнав  ОСОБА_7 винуватим у вчиненні інкримінованих йому злочинів за обставин, детально викладених у вироку.
Як установив суд, у квітні 2018 року в невстановлені досудовим розслідуванням день та час ОСОБА_7 , перебуваючи у м. Ковелі, придбав у не встановленої особи копію посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_1 , виданого 05  травня 2016 року Головним управлінням Національної поліції у Волинській області на ім`я ОСОБА_8 , яка була завірена печаткою приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу (далі – копія посвідчення учасника бойових дій), та почав його зберігати при собі.
У подальшому, у не встановлені досудовим розслідуванням час та місці, ОСОБА_7 , переслідуючи мету підроблення копії посвідчення учасника бойових дій та з метою подальшого використання повторно підробив його, шляхом вклеювання власної фотокартки та нанесення фрагмента відбитка круглої печатки.
05 червня 2018 року близько 12:00 маючи умисел на використання завідомо підробленого документа та достовірно знаючи, що він є підробленим, перебуваючи біля магазину «Домашній» на вул. Тарасова, 29 у м. Луцьку, ОСОБА_7 використав його, пред`явивши працівникам поліції як документ, що посвідчує його особу.
Волинський апеляційний суд ухвалою від 22 серпня 2019 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 у частині визнання його винуватим за ч. 4 ст. 358 КК, скасував, а провадження у справі в цій частині закрив через невстановлення достатніх доказів для доведення його вини. Виключив з мотивувальної та резолютивної частин вироку посилання про застосування статей  70, 71 КК. У решті вирок залишив без змін.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор просить на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК), скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції та призначити новий розгляд у цьому суді. Вказує, що апеляційний суд безпідставно закрив кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 у частині вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК.При цьому, безпосередньо не дослідивши всіх доказів кримінального провадження, апеляційний суд дав їм іншу оцінку, ніж суд першої інстанції, та безпідставно визнав недопустимими доказами показання свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , якими підтверджується винуватість  ОСОБА_7 . Такі істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, на думку прокурора, потягли за собою незастосування апеляційним судом закону, що підлягав застосуванню, а саме ч. 4 ст.  358 КК, статей 71, 72 КК, та невідповідність призначеного  ОСОБА_7 покарання тяжкості кримінальних правопорушень та особі засудженого.
Від захисника ОСОБА_6 надійшло заперечення на касаційну скаргу прокурора, у  якому він просить залишити рішення суду апеляційної інстанції без змін, а касаційну скаргу прокурора – без задоволення.
Учасникам кримінального провадження було повідомлено про дату, час і місце касаційного розгляду.
Позиції учасників судового провадження
У суді касаційної інстанції прокурор підтримав касаційну скаргу, а захисник та засуджений заперечили обґрунтованість касаційних вимог сторони обвинувачення.
Мотиви Суду
Положеннями ч. 1 ст. 433 КПК визначено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Відповідно до ч. 2 цієї статті суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 , правильність юридичної оцінки та справедливість призначеного покарання за ч. 3 ст. 358 КК у касаційній скарзі не оспорюються. 
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни касаційним судом судового рішення є, зокрема, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Статтею 370 КПК передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.  За змістом ст. 404 цього Кодексу апеляційна процедура передбачає оцінку оскаржуваного вироку на відповідність нормам матеріального та  процесуального права, фактичним обставинам кримінального провадження й  дослідженим у судовому засіданні доказам.
Проте суд апеляційної інстанції не дотримався вказаних вимог законута постановив ухвалу, яка не відповідає цим вимогам.
Як убачається з матеріалів провадження, суд першої інстанції на підставі зібраних та  перевірених у судовому засіданні доказах дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 і ч. 4 ст. 358 КК, та  призначив покарання.
Не погоджуючись із вироком, захисник ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій ставив питання про закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 358 КК у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення його вини.
Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження в порядку апеляційної процедури, дійшов висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги захисника, скасував вирок у частині визнання ОСОБА_7 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК та закрив кримінальне провадження. При цьому, суд виходив з того, що у справі відсутні достатні докази на  підтвердження винуватості ОСОБА_7 , оскільки сам обвинувачений категорично заперечував факт використання ним завідомо підробленого документа, вказував, що працівникам поліції його не пред`являв. Крім того, суд на підставі ч. 7 ст. 97 КПК визнавши недопустимими доказами показання свідків – поліцейських ОСОБА_9 та ОСОБА_10 та дослідивши відеозапис з  оптичного диску (доданий до протоколу огляду місця події), дійшов висновку про те, що він спростовує факт використання підробленого документа, а інші докази, які є у справі, лише доводять факт підробки документа.
Згідно з положеннями статей86, 87 КПК доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому КПК. Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, а також докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.
Відповідно до ч. 1 ст. 97 КПК показаннями з чужих слів є висловлювання, здійснене в усній, письмовій або іншій формі, щодо певного факту, яке ґрунтується на поясненні іншої особи. Частиною 7 цієї статті передбачено, що у будь-якому разі не можуть бути визнані допустимим доказом показання з чужих слів, якщо вони даються слідчим, прокурором, співробітником оперативного підрозділу або іншою особою стосовно пояснень осіб, наданих слідчому, прокурору або співробітнику оперативного підрозділу під час здійснення ними кримінального провадження.
Як убачається з вироку місцевого суду, мотивуючи своє рішення суд послався на показання допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які є працівниками поліції й повідомили, що 05 червня 2018 року ОСОБА_7 на вимогу надати документ, що посвідчує особу, пред`явив копію посвідчення учасника бойових дій з явними ознаками підроблення, яку в подальшому було вилучено у нього слідчо-оперативною групою.
При цьому, з матеріалів провадження слідує, що зазначені свідки повідомляли виключно ті факти та обставини перевірки документів, очевидцями яких вони були безпосередньо, про що правильно зазначив суд першої інстанції. За таких обставин суд апеляційної інстанції безпідставно визнав такі показання недопустимими доказами з огляду на положення ч. 7 ст. 97 КПК.
Не погоджуючись із висновком місцевого суду про достовірність і допустимість вказаних доказів, апеляційний суд не проаналізував їх змісту та не зіставив усіх фактичних даних, які належать до предмета доказування і мають значення для справедливого вирішення справи.
З огляду на викладене Суд, вважає, що апеляційний розгляд скарги захисника ОСОБА_6 , за наслідками якого постановлено оспорювану ухвалу, було здійснено формально, з порушенням ст. 2 КПК. Внаслідок зазначених обставин апеляційний суд дійшов передчасного висновку про не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину передбаченого ч. 4 ст. 358 КК. 
Оскільки оскаржену ухвалу апеляційного суду було постановлено з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, вона підлягає скасуванню на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК, а кримінальне провадження – призначенню на новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Отже, подану прокурором касаційну скаргу слід задовольнити. 
Під час нового розгляду справи суду апеляційної інстанції необхідно врахувати викладене, ретельно з використанням усіх можливостей перевірити доводи, викладені в апеляційній скарзі захисника, дати на все вичерпну відповідь й ухвалити справедливе рішення, яке відповідатиме ст. 370 КПК.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора задовольнити.
Ухвалу Волинського апеляційного суду від 22 серпня 2019 року щодо засудженого  ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає. 
Судді:
 
ОСОБА_1                                       ОСОБА_2                                      ОСОБА_3